ПОСТАНОВА
Іменем України

17 квітня 2019 року 
м. Київ
справа №820/6675/16
адміністративне провадження №К/9901/15864/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Желтобрюх І.Л.,
суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г., 
під час попереднього розгляду справи за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третіх осіб: Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Головного  управління Державної міграційної служби України в Київській області про скасування рішення, за касаційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 28.02.2017 (колегія суддів у складі: Панченко О.В., Старосєльцевої О.В., Тітова О.М.) та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 24.05.2017 (колегія суддів у складі: Спаскіна О.А., Сіренко  О.І., Любчич Л.В.)  

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року громадянин Соціалістичної Республіки В'єтнам (далі - СРВ) ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач, ДМС України), де треті особи - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі - ГУ ДМС України в Харківській області) та Головне  управління Державної міграційної служби України в Київській області (далі - ГУ ДМС України в Київській області), в якому просив скасувати наказ ДМС України від 31.08.2016 № 222 в частині, що стосується позивача.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 28.02.2017, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 24.05.2017, адміністративний позов задоволено.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що громадянин СРВ ОСОБА_2 у 1989 році прибув до України відповідно до Угоди, укладеної між Урядом СРВ та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981. Згодом позивач залишився на постійне проживання в Україні.

22.06.2004 Відділом ГІРФО ГУ МВС України в Київській області позивача було документовано безстроковою посвідкою на постійне проживання в Україні.

У листопаді 2016 року позивач звернувся із заявою щодо обміну посвідки до ГУ ДМС України в Харківській області.

ГУ ДМС України в Харківській області листом від 29.11.2016 повідомило позивача про скасування посвідки на постійне проживання в Україні на підставі наказу ДМС України від 31.08.2016 № 222.

31.08.2016 наказом ДМС України № 222 на підставі висновку УДМС України в Київській області від 26.07.2016, серед іншого, відносно ОСОБА_2: скасовано повністю рішення відділу ГІРФО ГУ МВС України в Київській області від 22.06.2004 про документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина СРВ ОСОБА_2; видану на підставі цього рішення посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22.06.2004 визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню (пункт 5 Наказу).

УДМС України в Київській області прийнято рішення у формі висновку від 26.07.2016 про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину СРВ ОСОБА_2, яким рішення про видачу посвідки на постійне проживання визнано таким, що прийняте з порушенням вимог Закону України від 07.06.2001 № 2491-III «Про імміграцію» (далі - Закон № 2491-III).

Вказане рішення (висновок) вмотивоване тим, що посвідку на постійне проживання в Україні позивачу оформлено з порушенням абзацу 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону № 2491-ІІІ, оскільки позивач звернувся про видачу посвідки після закінчення терміну, встановленого абзацом 4 пункту 4 Прикінцевих положень вказаного Закону. 

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача позивач звернувся до суду.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив того, що оскаржуване рішення, прийняте відповідачем усупереч нормам чинного законодавства. Суди попередніх інстанцій зазначили, що скасування дозволу на імміграцію з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавством не передбачено.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій відповідач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. В обґрунтування вимог касаційної скарги  вказує на те, що на момент звернення позивача із заявою щодо отримання посвідки положеннями законодавства України не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до абзацу четвертого пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону № 2491-ІІІ, оскільки позивач звернувся після спливу передбаченого Законом шестимісячного терміну. Таким чином, відповідач вважає, що позивач незаконно отримав посвідку на постійне проживання, оскільки на момент її видачі не міг вважатися таким, що має дозвіл на імміграцію.  

Відзиву на касаційну скаргу до суду не надходило.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України.

Згідно з абзацом 6 статті 1 Закону № 2491-III (в редакції, чинній на час видачі позивачу посвідки на постійне проживання) посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Відповідно до пункту 4 Розділу V «Прикінцеві положення» Закону №   2491-ІІІ (в редакції, чинній на час видачі позивачу посвідки на постійне проживання) вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 06.03.1998 за Угодою між Урядом СРВ та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та  роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється дія статей 12-15 цього Закону.

За приписами статті 12 Закону № 2491-ІІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1)   з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України. 

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 2491-ІІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Відповідно до пункту 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі - Порядок № 1983) дозвіл на  імміграцію скасовується органом, який його видав. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію. 

Пунктами 22-23 Порядку № 1983 встановлено, що для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. Департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. 

Згідно з пунктом 24 Порядку № 1983 рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону № 2491-ІІІ. Копія рішення надсилається Держкомкордону. 

Положеннями пункту 18 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 № 251 (далі - Порядок №   251) встановлено, що посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону № 2491-III.

Отже, підставою для вилучення в іноземця посвідки на постійне проживання в Україні є вмотивоване рішення компетентного органу про скасування раніше наданого дозволу на імміграцію.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки він прибув до України у 1989 році, а Закон № 2491-III, прийнятий 07.06.2001, передбачив набуття дозволу на імміграцію позивача без окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень. Тому позивачу в силу дії вказаного Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію. 

Разом з тим, при наданні 22.06.2004 позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні, Управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України в Київській області проводило перевірку законності залишення його на постійне проживання на території України та керувалось положеннями Закону №  2491-III, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявило та надало посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Суди першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи позовні вимоги, обґрунтовано виходили з того, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не враховано, що перелік підстав для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію визначений статтею 12 Закону № 2491-III. Скасування дозволу на імміграцію з інших підстав, зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавством не передбачено. Крім того, Порядок формування квоти імміграції, Порядок № 1983, Порядок № 251 були затверджені постановою Кабінету Міністрів України лише 26.12.2002.  

Отже, доводи скаржника про те, що рішення про видачу позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні прийнято з порушенням вимог законодавства є необґрунтованими.

За таких обставин, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанції про протиправність наказу від 31.08.2016 № 222 в частині, що стосується скасування рішення про видачу посвідки на постійне проживання в Україні ОСОБА_2

Аргументи скаржника про те, що ДМС України при прийнятті оскаржуваного рішення керувалася пунктом 2.9 розділу II Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.07.2013 № 681 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06.08.2013 за №  1335/23867), тобто діяла на підставі та у межах повноважень, визначених чинним законодавством, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального чи процесуального права.

За правилами частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.  

Таким чином, підстави для скасування рішень попередніх інстанцій відсутні, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 28.02.2017та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 24.05.2017 залишити без змін, а касаційну скаргу Державної міграційної служби України - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Суддя-доповідач: | | І.Л. Желтобрюх
Судді: | | О.В. Білоус
| | Т.Г. Стрелець