ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року 
м. Київ

Справа №  925/871/15 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Пєскова В.Г. - головуючий, Білоуса В.В., Катеринчук Л.Й., 
за участю секретаря судового засідання - Анісімової М.О.;

представники учасників справи не скористалися правом участі у судовому засіданні,

розглянув касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області 
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2019
у складі колегії суддів: Грека Б.М. (головуючий), Отрюха Б.В., Остапенка О.М. 
та на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 13.11.2018
у складі судді Хабазня Ю.А.
за заявою Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області
про визнання кредитором на суму 223 630, 49 грн
у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Авуар-Сервіс»
до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю ім. Шевченка
про визнання банкрутом.

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Розгляд справи відбувається відповідно до положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції Закону від 22.12.2011 № 4212-VІ, чинній після 19.01.2013; далі - Закон про банкрутство).

Хронологія подій та опис обставин, встановлених судами
1.          У провадженні Господарського суду Черкаської області на стадії ліквідаційної процедури перебуває справа № 915/871/15 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Авуар-Сервіс» про банкрутство Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю ім.  Шевченка (далі - Сільськогосподарське ТОВ ім.  Шевченка), порушена ухвалою від 28.05.2015. 
2.          Постановою Господарського суду Черкаської області від 23.02.2017 визнано боржника банкрутом.

Подання заяви до суду 
3.          02.10.2018 Головне управління ДФС у Закарпатській області подало до суду заяву з вимогами до боржника на суму 223 630, 49 грн.
4.          Заява мотивована такими доказами, як розрахунок податкового боргу Сільськогосподарського ТОВ ім.  Шевченка за період з 13.10.2017 по 03.09.2018; дані облікових карток Сільськогосподарського ТОВ ім.  Шевченка зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого юридичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості, орендної плати з юридичних осіб; податкові декларації з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік від 01.02.2017; податкові декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2017 рік від 01.02.2017. 
Зокрема, Головне управління ДФС у Закарпатській області зазначало, що податковий борг Сільськогосподарського ТОВ ім.  Шевченка становить:
вимоги по платежу 5118010634 «Орендна плата з юридичних осіб» (с. Ракошино, Мукачівський р-н) виникли відповідно до поданої боржником податкової декларації з плати за землю (орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) від 01.02.2017 № 9008996424 за 2017 рік (отримано податковим органом 02.02.2017) сума до сплати за рік складає 7 757, 12 грн, а розмір незаявленої суми боргу за вересень-грудень - 2 585, 68 грн (з помісячним платежем по 646, 43 грн, а за грудень - 646, 39 грн); 
вимоги по платежу 5118010400 «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене юридичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості» (с. Ракошино, Мукачівський р-н) виникли відповідно до податкової декларації з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, від 17.02.2017 № 9022227343 за 2017 рік, згідно з якою сума до сплати за рік податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, складає 2 105, 60 грн, а розмір незаявленої суми боргу становить 1 052, 80 (за ІІ, ІV кв. 2017 року по 526, 40 грн);
вимоги по платежу 5118010600 «Орендна плата з юридичних осіб» (м. Мукачево) виникли на підставі податкової декларації з плати за землю (орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) від 01.02.2017 № 9008746339 за 2017 рік, згідно з якою сума до сплати орендної плати за рік складає 619 696, 73 грн, а розмір незаявленої суми боргу за вересень-грудень - 206 565, 61 грн (з помісячним платежем по 51 641, 39 грн, а за грудень - 61 641, 44 грн);
вимоги по платежу 5118010400 «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене юридичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості» (м. Мукачево) виникли відповідно до податкової декларації з податку на  нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, від 20.02.2017 № 9023834698 за 2017 рік, згідно з якою загальна річна сума до сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки складає 9 902, 40 грн (по 2 475, 60 грн щоквартально); 
а загалом - 220 106, 49 грн.
Також заявлено вимоги про визнання кредиторських вимог у сумі 3 524 грн судового збору.

Розгляд справи судами
5.          Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 13.11.2018,  залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2019, у задоволені заяви Головного управління ДФС у Закарпатській області про визнання кредитором на суму 223 630, 49 грн відмовлено повністю. 
6.          Ухвала та постанова мотивовані положеннями частини першої статті 38 Закону про банкрутство, згідно з якими з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури у банкрута не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів)), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури. Відповідно плата за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не є витратами, безпосередньо пов'язаними зі здійсненням ліквідаційної процедури, а тому суди відмовили у задоволенні заяви Головного управління ДФС у Закарпатській області.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ
А.           Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
7.          Не погодившись з ухвалою місцевого господарського суду та постановою суду апеляційної інстанції, Головне управління ДФС у Закарпатській області подало касаційну скаргу, у якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву податкового органу з вимогами до боржника.
8.          Посилання зроблені на неправильне застосування судами положень положеннями частини першої статті 38 Закону про банкрутство та зазначено, що плата за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є витратами, безпосередньо пов'язаними зі здійсненням ліквідаційної процедури (частина перша статті 45 Закону про банкрутство), тому суми цих податків повинні бути включені до вимог кредиторів як поточні вимоги. Також вказано, що заборгованість з податку на нерухоме майно, а також заборгованість з орендної плати з юридичних осіб за користування земельною ділянкою самостійно були визначені боржником, що є підтвердженням обґрунтованості грошових вимог скаржника. 
Б.          Доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу.
9.          До Верховного Суду 25.03.2019 від Сільськогосподарського ТОВ ім.  Шевченка надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому з посиланням на обґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій наведено прохання залишити касаційну скаргу без задоволення, а прийняті у справі рішення та постанову - без змін.
Також Сільськогосподарське ТОВ ім.  Шевченка просило врахувати правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 910/14827/16.  

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи
і висновків судів першої й апеляційної інстанцій
А.             Щодо суті касаційної скарги
10.          Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанції, згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.
11.          Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, здійснивши перевірку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав. 
12.          Суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи у задоволені заяви Головного управління ДФС у Закарпатській області про визнання кредитором на суму 223 630, 49 грн, зазначили, що плата за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не є витратами, безпосередньо пов'язаними зі здійсненням ліквідаційної процедури.
13.          Судова колегія погоджується з таким висновком з огляду на таке.
14.          Згідно з положеннями частини першої статті 38 Закону про банкрутство з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури настають відповідні наслідки, серед яких:
господарська діяльність банкрута завершується закінченням технологічного циклу з виготовлення продукції у разі можливості її продажу за виключенням укладення та виконання договорів, що мають на меті захист майна банкрута або забезпечення його збереження (підтримання) у належному стані, договорів оренди майна, яке тимчасово не використовується, на період до його продажу в процедурі ліквідації тощо;
строк виконання всіх грошових зобов'язань банкрута вважається таким, що настав;
у банкрута не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів)), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.
15.          У пункті 1.3. статті 1 Податкового Кодексу України визначено, що цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов'язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з банків, на які поширюються норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та погашення зобов'язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, зборів на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.
16.          Слід відзначити, що частиною першою статті 7 Закону про банкрутство передбачено, що щодо боржника застосовуються такі судові процедури банкрутства: розпорядження майном боржника; мирова угода; санація (відновлення платоспроможності) боржника; ліквідація банкрута.
17.          При цьому аналіз положень пункту 1.3. статті 1 Податкового Кодексу України, частини першої статті 7 та частини першої статті 38 Закону про банкрутство дає підстави дійти висновку, що з моменту визнання боржника у справі про банкрутство банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури порядок погашення податкових зобов'язань або стягнення податкового боргу з такого боржника регулюється Законом про банкрутство.
18.          Однією з основних засад господарського судочинства згідно з частиною третьою статті 2 ГПК України є верховенство права.
19.          У пункті 3.1. рішення Конституційного Суду України від 29.06.2010 у справі № 1-25/2010 зазначено, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
20.          Відповідно системний аналіз положень пункту 1.3. статті 1 Податкового Кодексу України та положень частини першої статті 38 Закону про банкрутство дає підстави стверджувати, що з моменту визнання боржника банкрутом (ухвалення постанови у справі про банкрутство) у банкрута не виникає обов'язку зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), котрі нараховані після моменту визнання боржника банкрутом, крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.
21.          Оскільки у розумінні пункту 1.3. статті 1 Податкового Кодексу України вказаний кодекс не регулює питання погашення податкових зобов'язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом про банкрутство, а також, беручи до уваги те, що положеннями статті 38 Закону про банкрутство (яка встановлює наслідки визнання боржника банкрутом внаслідок відкриття ліквідаційної процедури, що є однією із судових процедур у справі про банкрутство) встановлено, що з моменту визнання боржника банкрутом (ухвалення постанови у справі про банкрутство) у банкрута не виникає обов'язку зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), колегія суддів на підставі підпункту 37.3. статті 37 Податкового Кодексу України дійшла висновку, що приписами статті 38 Закону про банкрутство передбачено підставу для припинення податкового обов'язку боржника, якого визнано банкрутом, щодо обчислення та сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін сплати яких настав після моменту визнання боржника банкрутом.
22.          Згідно з положеннями статті 23 Закону про банкрутство конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, зобов'язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство. Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає. Особи, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, не є конкурсними кредиторами, а їх вимоги погашаються в шосту чергу в ліквідаційній процедурі.
Поточні кредитори з вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство, можуть пред'явити такі вимоги після прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. До визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника, вирішуються шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.
23.          Відповідно до пункту 33.1. статті 33 Податкового Кодексу України податковим періодом визнається встановлений цим Кодексом період часу, з урахуванням якого відбувається обчислення та сплата окремих видів податків та зборів.
24.          Виникнення у боржника, щодо якого введено ліквідаційну процедуру у справі про банкрутство, податкового обов'язку щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін сплати яких настав після моменту визнання боржника банкрутом, матиме наслідком порушення права такого боржника, яке визначене законодавством, на звільнення від сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), що у свою чергу суперечить принципу правової визначеності, який є одним із елементів верховенства права.
25.          За таких обставин колегія суддів вважає, що судами попередніх інстанцій  вірно застосовані положення статті 38 Закону про банкрутство.
26.          У підпункті 14.1.147 статті 14 Податкового Кодексу України зазначено, що плата за землю - це обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
27.          Як було зазначено вище, з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури у банкрута не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів)), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.
28.          При цьому норми частини першої статті 38 Закону про банкрутство не передбачають виникнення податкового обов'язку у боржника, щодо якого господарським судом відкрито ліквідаційну процедуру, з підстав самостійного визначення таким боржником обов'язку щодо обчислення та декларування плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, термін сплати за якими настав після прийняття постанови про визнання боржника банкрутом.
29.          Статтею 19 Конституції України унормовано, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
30.          Тому, враховуючи приписи частини першої статті 38 Закону про банкрутство, а також положення підпункту 1.3. статті 1 та підпункту 14.1.147 статті 14 Податкового Кодексу України, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що подання боржником, щодо якого введено ліквідаційну процедуру, декларацій до контролюючого органу не є підставою виникнення у такого боржника зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін сплати яких настав в період після прийняття постанови про визнання боржника банкрутом.
31.          Колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що господарський суд, з урахуванням приписів частини п'ятої статті 23 та частини другої статті 25 Закону про банкрутство, перевіряє обґрунтованість та законність дій розпорядника майна боржника та власне боржника щодо розгляду грошових вимог, про що за результатами розгляду виносить ухвалу, в якій зазначається розмір визнаних судом вимог кредиторів, які включаються розпорядником майна або ліквідатором до реєстру вимог кредиторів, та розмір грошових вимог кредиторів, які підлягають відхиленню.
32.          Також суд касаційної інстанції зазначає, що боржник у справі про банкрутство, щодо якого ухвалене рішення про визнання його банкрутом, на підставі положень статті 38 Закону про банкрутство має право на легітимне очікування щодо звільнення від податкового обов'язку щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін сплати яких настав в період після прийняття постанови про визнання боржника банкрутом.
33.          Легітимні очікування безпосередньо випливають із конституційної норми -частини другої статті 19 Конституції України, за якою органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
34.          Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй суб'єктивного права, 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин.
35.          Звільнення від податкового обов'язку щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін сплати яких настав в період після прийняття постанови про визнання боржника банкрутом, як зазначалося вище, передбачено законом (частина перша статті 38 Закону про банкрутство), а також зумовлює раціональне сподівання такого боржника на те, що після встановлення його неплатоспроможності у нього не виникають додаткові зобов'язання.
36.          Тому суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у визнанні вимог податкового органу до боржника, оскільки вказані вимоги нараховані за період з 13.10.2017 по 03.09.2018, тобто після визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.
37.          Враховуючи наведене, відхиляються доводи касаційної скарги про те, що заборгованість з податку на нерухоме майно, а також заборгованість з орендної плати з юридичних осіб за користування земельною ділянкою самостійно були визначені боржником, що є підтвердженням обґрунтованості грошових вимог скаржника.
38.          Крім того, згідно з частиною першою статті 45 Закону про банкрутство кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів у порядку, встановленому цією статтею. При цьому у першу чергу задовольняються витрати, пов'язані з провадженням у справі про банкрутство в господарському суді та роботою ліквідаційної комісії.
39.          В обґрунтування невірного застосування судами попередніх інстанцій положень статті 45 Закону про банкрутство у касаційній скарзі зазначено, що вимоги щодо визнання заборгованості з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та орендна плата з юридичних осіб підлягають визнанню як кредиторські вимоги, оскільки відносяться до витрат, пов'язаних з ліквідаційною процедурою.
40.          Частиною сьомою статті 115 Закону про банкрутство визначено, що звіт про нарахування та виплату грошової винагороди, здійснення та відшкодування витрат за підсумками процедур розпорядження майном, санації, ліквідації подається арбітражним керуючим до господарського суду за п'ять днів до закінчення відповідної процедури, розглядається судом та затверджується ухвалою, що може бути оскаржена у встановленому порядку.
41.          Згідно з вимогами статті 23 Закону про банкрутство конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, зобов'язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство. Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає. Особи, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, не є конкурсними кредиторами, а їх вимоги погашаються в шосту чергу в ліквідаційній процедурі.
Поточні кредитори з вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство, можуть пред'явити такі вимоги після прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. До визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника, вирішуються шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.
42.  Аналіз положень статті 23 та частини сьомої статті 115 Закону про банкрутство свідчить, що під час провадження у справі про банкрутство порядок розгляду та затвердження судом витрат, пов'язаних з провадженням у справі про банкрутство в господарському суді та роботою ліквідаційної комісії, не є тотожним з порядком розгляду та затвердження господарським судом кредиторських вимог, пред'явлених до боржника.
43.   Позиція скаржника щодо того, що вимоги про визнання заборгованості з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та орендна плата з юридичних осіб підлягають визнанню як кредиторські вимоги, оскільки відносяться до витрат, пов'язаних з провадженням у справі про банкрутство в господарському суді та роботою ліквідаційної комісії, є такою, що додатково підтверджує правомірність висновку судів попередніх інстанцій про те, що заявлені ГУ ДФС у Закарпатській області вимоги в сумі 223 630, 49 грн правомірно не визнано, оскільки вказані вимоги нараховані за період з 13.10.2017 по 03.09.2018, тобто після визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.
44.    Таким чином, є безпідставними доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій приписів статті 45 Закону про банкрутство. 
45.   Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 910/14827/16.  

Б.      Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
46.   З урахуванням наведеного, оскільки оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області і про залишення без змін постанови Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2019 та ухвали Господарського суду Черкаської області від 13.11.2018 у справі № 925/871/15.

В.          Висновки про правильне застосування норм права
47.          Системний аналіз положень пункту 1.3. статті 1 Податкового Кодексу України та положень частини першої статті 38 Закону про банкрутство дає підстави стверджувати, що з моменту визнання боржника банкрутом (ухвалення постанови у справі про банкрутство) у банкрута не виникає обов'язку зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), котрі нараховані після моменту визнання боржника банкрутом, крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Г.           Розподіл судових витрат
48.          Понесені Головним управлінням Державної фіскальної служби у Закарпатській області у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції судові витрати покладаються на скаржника, оскільки касаційна скарга залишається без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 315 ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду

П О С Т А Н О В И В :

1.   Касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області залишити без задоволення.

2.   Постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2019 та ухвалу Господарського суду Черкаської області від 13.11.2018 у справі № 925/871/15 залишити без змін.

3.   Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                            В.Г. Пєсков
Судді                                                                                                                 В.В. Білоус
                                                                                                                 Л.Й. Катеринчук