Постанова
Іменем України
 
18 квітня 2019 року
м. Київ
 
справа № 210/2254/15-ц
провадження № 61-31346св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:  
Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
представник позивача - ОСОБА_5,
відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,
представник відповідача - ОСОБА_8,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 литопада 2017 року у складі суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М., 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення від права на спадкування за законом.
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_9, яка була її рідною матір'ю та бабою відповідачів. Після смерті ОСОБА_9 відкрилася спадщина на належне їй за життя нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, про прийняття якої до державного нотаріуса звернулася вона, як спадкоємець першої черги за законом, та відповідачі, як спадкоємці за правом представлення після смерті їх матері ОСОБА_10, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3, яка доводиться померлій рідною донькою.
Вказувала, що відповідачі підлягають усуненню від права спадкування після смерті своєї баби, оскільки за життя спадкодавця відповідачі ухилялися від надання допомоги ОСОБА_9, яка перебувала в безпорадному стані через похилий вік і тяжку хворобу та потребувала такої допомоги, оскільки у похилому віці стала страждати атеросклеротичним слабоумством, в тому числі внаслідок перенесених інсультів. До вересня 2006 року ОСОБА_9, проживала спільно з відповідачами та їхньою матір'ю - ОСОБА_10 у спірній квартирі, які отримували її пенсію, витрачаючи її на власні потреби. Користуючись безпорадним психічним станом спадкодавця, відповідачі двічі переоформлювали спірну квартиру на свою користь шляхом укладення договорів дарування, які у судовому порядку були визнані недійсними. отримували її пенсію, витрачаючи її на власні потреби.
У вересні 2006 року через недбале ставлення відповідачів та їх матері ОСОБА_10 до ОСОБА_9, постійні скарги сусідів, позивач забрала матір до себе та здійснювала догляд за нею. 
З липня 2008 року на підставі рішення Дзержинського районного суду                       м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 липня 2008 року ОСОБА_9 було визнано недієздатною та призначено позивача її опікуном. Весь цей час позивач постійно проживала разом з матір'ю та піклувалася про неї, проте коштів на лікування та догляд за ОСОБА_9 постійно не вистачало. Відповідачі не спілкувалися із ОСОБА_9, не надавали матеріальної та моральної допомоги, хоча остання хворіла і постійно перебувала на стаціонарному лікуванні, перенесла складні операції на очах та з 29 березня 2013 року їй було безстроково встановлено першу групу інвалідності загального захворювання з висновком про потребу постійного стороннього догляду. Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 липня 2014 року у цивільній справі                              № 210/1751/14-ц відповідачів було визнано такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 та виселено із вказаної квартири без надання їм іншого жилого приміщення, проте рішення суду так і не було виконано у зв'язку зі смертю ОСОБА_9 
Про відсутність жодних спроб з боку відповідачів піклуватися про ОСОБА_9  свідчить і той факт, що проживаючи в її квартирі, відповідачі тривалий час               не сплачували комунальні платежі, внаслідок чого утворилась заборгованість. Крім того, рішенням Центрально-Міського районного суду                м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 квітня 2014 року відмовлено ОСОБА_7 і ОСОБА_6 у задоволенні позову до ОСОБА_4 про надання можливості спілкуватися та піклуватися про ОСОБА_9 у в'язку з його недоведеністю. Вважає, що відповідачі, ОСОБА_6, який досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7, який досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_5, після смерті їх матері ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, мали змогу проте свідомо ухилялися від обов'язку з утримання ОСОБА_9, яка потребувала матеріальної допомоги та перебувала у безпорадному стані. 
Посилаючись на викладені обставини просила суд усунути відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 травня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Усунуто ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від права на спадкування після смерті ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2. Стягнуто з                       ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 судовий збір у розмірі по 121 грн 80 коп. з кожного. 
Рішення суду мотивовано тим, що відповідачі підлягають усуненню від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, оскільки вони свідомо за її життя, починаючи з 2006 року ухилялися від надання будь-якої допомоги спадкодавцеві, яка через похилий вік та тяжку хворобу була у безпорадному стані, була визнана недієздатною, про що відповідачі були достаменно обізнані. При цьому, відповідачі були повнолітніми та працездатними, тобто мали матеріальну можливість утримувати спадкодавця, проте свідомо ухилялися від надання допомоги ОСОБА_9, яка потребувала допомоги, що виразилося в їх умисній бездіяльності. 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада    2017 року рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь представника ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - ОСОБА_8, судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 535 грн 92 коп.       
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_4 не надала суду беззаперечних доказів потреби спадкодавця ОСОБА_9 у допомозі відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та їх умисного ухилення від надання такої допомоги, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та наявність підстав для усунення спадкоємців ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від права на спадкування після смерті померлої                   ОСОБА_9 Також суд врахував ту обставину, що мати відповідачів - ОСОБА_10, з якою вони проживали, також страждала на тяжке захворювання, що стало причиною її смерті ІНФОРМАЦІЯ_3, а позивач перешкоджала їм у спілкуванні з бабусею, що й стало підставою їх звернення у 2014 році до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_4 про надання можливості спілкування та піклування про родича. Відповідачі підтвердили, що позивач ніколи не зверталася до них за отриманням допомоги для              ОСОБА_9 й вони ніколи не відмовлялися від надання такої допомоги у разі потреби.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
 
Доводи касаційної скарги  
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5 просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач не зверталась за допомогою до відповідачів щодо надання допомоги спадкодавцеві, оскільки обов'язок утримання спадкодавця виникає у спадкоємців незалежно від звернення спадкодавця по допомогу, а ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім того, апеляційний суд не спростував висновки суду першої інстанції, які зроблені на підставі належним чином оцінених доказів, зокрема щодо факту умисного ухилення відповідачів від надання допомоги спадкодавцю. Дані обставини підтверджуються судовими рішеннями, згідно яких вбачається існування багаторічних судових спорів між спадкодавцем та відповідачами, які не визнавали право ОСОБА_9 на належне їй житло, що також свідчить про неприязне ставлення до бабусі. Також апеляційний суд не надав належної оцінки доказам, які свідчать про існування у спадкодавця потреби у матеріальній допомозі, яку позивач, як опікун, була неспроможна надати. Також хибним є висновок суду про те, що позивач перешкоджала відповідачам у спілкуванні з бабусею, оскільки судовим рішенням встановлено, що відповідачі не намагалися надати ОСОБА_9 матеріальної допомоги та не приходили до неї. Отже, відповідачами не надано до суду належних доказів на спростування обґрунтованих висновків суду першої інстанції, а та обставина, що мати відповідачів страждала на тяжке захворювання не має правового значення для вирішення справи. 
 
Крім того, заявники не погоджуються із сумою судового збору, стягнутого судом апеляційної інстанції за подання апеляційної скарги.      
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
 
29 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду. 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Суди установили, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_9, яка була матір'ю ОСОБА_4 та бабою ОСОБА_6 і ОСОБА_7  
Після смерті ОСОБА_9 відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1. 
Спадщину за законом прийняли шляхом подання заяв до нотаріальної контори ОСОБА_4 та за правом представлення відповідачі: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - діти рідної сестри позивача  ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3. Свідоцтво про право на спадщину не видавалось. 
Згідно частини першої статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті.
Відповідно до частини першої статті 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.
Згідно частини першої статті 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними.
Відповідно до положень частини п'ятої статті 1224 ЦК Україниособа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Виходячи зі змісту частини п'ятої статті 1224 ЦК України та з урахуванням роз'яснень, наданих судам у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п'ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.
Так, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п'ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.
Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.
Установлено, що згідно довідки Дзержинської МСЕК серії АВ № 0038133 від 05 квітня 2013 року ОСОБА_9 було встановлено першу групу інвалідності, починаючи з 29 березня 2013 року із загального захворювання безстроково з висновком про потребу постійного стороннього догляду. 
З наявної в матеріалах справи медичної документації вбачається, що в період 2007-2013 років ОСОБА_9 періодично перебувала на стаціонарному лікуванні й стан її здоров'я був зазвичай важким або середньої тяжкості,                  09 січня 2007 року та 27 серпня 2013 року ОСОБА_9 перенесла дві операції з мікрохірургії ока. 
За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що спадкодавець ОСОБА_9 перебувала у безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу, у зв'язку з чим вона потребувала стороннього догляду, допомоги та піклування.  
Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 липня 2008 року ОСОБА_9 визнано недієздатною та призначено ОСОБА_4 опікуном над матір'ю ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Також установлено, що заочним рішенням Дзержинського районного суду               м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 червня 2012 року                             у цивільній справі № 2-2638/11/0408 за позовом ОСОБА_9 до                     ОСОБА_10, третя особа - приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Пахомова Н. І., про визнання договору дарування недійсним, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2013 року, було задоволено позов ОСОБА_9 та визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_10, посвідчений 26 жовтня 1999 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н. І. зареєстрованого в реєстрі за № 10300.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2013 року у цивільній справі № 408/6155/12 за позовом ОСОБА_9, в інтересах якої діє її законний представник ОСОБА_4 до ОСОБА_10, правонаступником якої є ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2013 року, було задоволено позов ОСОБА_9, визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 11 травня 2012 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_7, ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Терещенко М. С. в реєстрі за № 747.
Крім того, рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 липня 2014 року у цивільній справі                          № 210/1751/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2015 року, було задоволено позовні вимоги ОСОБА_9 та усунуто їй перешкоди з боку відповідачів в користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1, визнано ОСОБА_7, ОСОБА_6 такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 та виселено їх з вказаної квартири без надання їм іншого жилого приміщення. 
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 квітня 2014 року у цивільній справі                          № 216/763/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного                                      суду Дніпропетровської області від 25 червня 2014 року, було відмовлено                   у задоволенні позову ОСОБА_7 і ОСОБА_6 до                  ОСОБА_4 про надання можливості спілкуватися та піклуватися про ОСОБА_9 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Скасовуючи рішення суду першої інтанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено згідно вимог процесуального закону, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 не надано належних, допустимих та безспірних доказів, що є її процесуальним обов'язком згідно статтей 10, 60 ЦПК України 2004 року, щодо ухилення відповідачів від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; потреба спадкодавця в допомозі саме відповідачів. Крім того, належними доказами не підтверджено, що догляду з боку ОСОБА_4 було не достатньо і спадкодавець потребувала конкретної допомоги від інших осіб, зокрема від відповідачів, а останні відмовили в цьому, тобто ухилялися від надання допомоги спадкодавцю.
Суд дійшов вірного висновку про те, що оскільки одночасне настання наведених вище обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності не підтверджено відповідними доказами, тому ОСОБА_6 і ОСОБА_7, як спадкоємці не можуть бути усунуті від спадкування за законом після смерті своєї баби - ОСОБА_9  
Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують та фактично зводяться до незгоди заявників з мотивами, з яких суд виходив, вважаючи необґрунтованими вимоги позивача, та з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів.
Доводи касаційної скарги щодо розміру судового збору стягнутого                      судом апеляційної інстанції є безпідставними з огляду на те, що суд з урахуванням вимог частини сьомої статті 6 Закону України «Про судовий збір» та статті 88 ЦПК України (2004 року), обґрунтовано визначив суму судового збору, яка підлягає стягненню з позивача на користь представника                ОСОБА_8, який при зверненні до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою представляв інтереси обох відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 
Таким чином, враховуючи ставки судового збору за подання апеляційної скарги на час звернення зі скаргою до суду, з урахуванням позовних                    вимог, суд апеляційної інстанції правильно стягнув судовий збір у              розмірі 535 грн 92 коп. (267 грн 96 коп. *2 = 535 грн 92 коп.). 
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, відповідно до вимог статті 400 ЦПК України. 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 та її представника                   ОСОБА_5 залишити без задоволення. 
 
Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області  від 09 литопада                  2017 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Судді:                                                                                                          С. П. Штелик 
 
                                                                                                               А.О. Лесько   
 
                                                                                                               С. Ю. Мартєв