Постанова
Іменем України
27 березня 2019 року
м. Київ
справа № 754/6560/16-ц
провадження № 61-32854св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П., 
Червинської М. Є.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
представник позивача - ОСОБА_5, 
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Неткрекер»,
представник відповідача - Ягольник Аліна Петрівна,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, на рішення Деснянського районного суду м. Києва 
від 10 квітня 2017 року в складі судді Клочко І. В.та ухвалу Апеляційного суду 
м. Києва від 07 червня 2017 року в складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Гаращенка Д. Р., Пікуль А. А.,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Неткрекер» (далі - ТОВ «Неткрекер») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Позовна заява мотивована тим, що він працював на посаді провідного аналітика з комп'ютерних комунікацій відділу впровадження інтеграції і міграції в 
ТОВ «Неткрекер». Наказом від 06 листопада 2015 року № 2974-КК його було направлено відповідачем у відрядження до м. Мінськ Республіка Білорусь строком на 6 днів з 08 до 13 листопада 2015 року. 11 листопада 2015 року його було затримано співробітниками міліції у м. Мінськ за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 147 КК Республіки Білорусь. Вироком Центрального суду м. Мінська від 10 березня 2016 року було засуджено за вчинення злочину, передбаченого статтею 152 КК Республіки Білорусь за умисне нанесення тяжких тілесних ушкоджень при перевищенні меж необхідної оборони до трьох місяців арешту. Строк відбуття покарання було обраховано з 
11 листопада 2015 року і вирок суду вважався виконаним у день проголошення та набрав законної сили 22 березня 2016 року. Позивач зазначав, що відповідач достеменно знав про те, що він перебував під арештом, що підтверджено наданням відповідачем до слідчого відділу 16 листопада 2015 року характеристики та клопотання про зміну запобіжного заходу. Однак, незважаючи на обізнаність відповідача із ситуацією, що склалась, комісією співробітників відповідача було складено акти про його (позивача) відсутність. Наказом відповідача від 30 листопада 2015 року № 496-к його було звільнено у зв'язку з відсутністю на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Про складені акти про його відсутність та про своє звільнення він знав.
25 березня 2016 року, відразу після повернення з Республіки Білорусь, він прийшов на роботу, але його не допустили до виконання трудових обов`язків і повідомили про звільнення. 
29 березня 2016 року він звернувся до відповідача з вимогою допустити його до виконання трудових обов`язків, внесення в трудову книжку запису про недійсність попереднього запису про звільнення і компенсувати йому час простою, що виник не з вини працівника. 
25 квітня 2016 року у своїй відповіді відповідач відмовився задовольнити його вимоги.
Позивач вважав своє звільнення незаконним, оскільки причини звільнення, наведені в наказі, не відповідають дійсності, оскільки починаючи з 11 листопада 2015 року до 10 березня 2016 року він знаходився під вартою у м. Мінськ Республіка Білорусь. 
ОСОБА_4зазначав, що до 22 березня 2016 року він не міг покинути Республіку Білорусь, оскільки це було б порушенням підписки про невиїзд, яку було застосовано до набуття вироком законної сили. Отже, він не міг виконувати свої обов`язки з причин, які не залежали від його волі, а тому причини його невиходу на роботу не можуть вважатися прогулом у розумінні пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.
 
З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просив суд: поновити його на попередній роботі; зобов`язати відповідача виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 30 листопада 2015 року до 10 квітня 
2017 року в розмірі 747 256, 37 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 червня 
2017 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачем пропущено строк для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, оскільки даний позов подано 18 травня 2016 року, тобто після спливу місячного строку на звернення з моменту отримання копії наказу про звільнення, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У липні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Аргументи учасників справ
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з'ясовано обставини справи, що мають значення для справи, а висновки не відповідають дійсним обставинам справи. Крім того, судами було невірно обчислено строк, з якого ОСОБА_4 міг звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.
 
Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу
 
У вересні 2017 року ТОВ «Неткрекер»подало заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Встановлено, що 25 березня 2016 року ОСОБА_4 отримав копію наказу про звільнення з роботи від 30 листопада 2015 року № 496-к.
 
Про факт обізнаності позивача про звільнення саме з 25 березня 2016 року свідчить також і подана ним заява на ім'я керівника підприємства від 29 березня 2016 року.
 
Відповідно до частини першої статті 223 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
 
Статтею 234 КЗпП України визначено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
 
Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює  або  вважає неможливим  поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. 
 
Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, встановивши, що позивач про своє звільнення був обізнаний з 25 березня 2016 року, а з позовними вимогами звернувся до суду 18 травня 2016 року, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки даний позов подано після спливу місячного строку на звернення з моменту отримання копії наказу про звільнення, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України.
 
Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, залишити без задоволення.
 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2017 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                             В. М. Коротун 
В. П.Курило
М. Є.Червинська