Постанова                                                      
Іменем України
13 лютого 2019 року 
м. Київ
справа № 1519/2-401/11
провадження № 61-22963св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - ОСОБА_2,
третя особа - ОСОБА_3,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 24 березня 2016 року в складі судді           Мазун І. А. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 13 лютого            2017 року в складі колегії суддів: Станкевича В. А., Дрішлюка А. І., Сидоренко І. П.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, виділення земельної ділянки, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, зобов'язання знести самочинні прибудови.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 належить              26/225 частин житлового будинку з надвірними спорудами на АДРЕСА_1, які розташовані на земельній ділянці площею 518 кв. м. ОСОБА_4, правонаступником якої є ОСОБА_3, була власником 91/225 частини цього майна, а відповідачу належить 12/25 частин вказаного домоволодіння. Вказував, що ОСОБА_2 чинить перешкоди у користуванні майном позивача, самовільно захопила територію загального двору та земельної ділянки, встановила паркан, яким відокремлено територію загального користування двору під місце для автомобіля. Неправомірні дії відповідача обмежують можливість позивача користуватися вказаною земельною ділянкою. Також ОСОБА_2 на спірній земельній ділянці самовільно з порушенням будівельних норм збудувала прибудови «а5», «аб», «а7», «Л», навіс «К» та вбиральню «М».
На підставі викладеного ОСОБА_1, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: усунути перешкоди у здійсненні прав ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у користуванні та розпорядженні своїм майном у домоволодінні на АДРЕСА_1; виділити йому та ОСОБА_3 у сумісне володіння, користування та розпорядження належну їм частину земельної ділянки на АДРЕСА_1, що відповідає їх сумісній частці у домоволодінні, а саме                       269,4 кв. м; відшкодувати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заподіяну протиправними діями відповідача матеріальну шкоду в розмірі 30 000 грн, моральну шкоду - 70 000 грн; зобов'язати відповідачку знести самочинно збудовані прибудови «а5», «аб», «а7», «Л», навіс «К» та вбиральню «М» або знести ці прибудови за її рахунок; доручити виконавчій службі виконати рішення суду невідкладно.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 24 березня            2016 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вимоги позивача щодо виділення йому та третій особі у сумісне володіння, користування та розпорядження належної їм частини земельної ділянки задоволенню не підлягають, оскільки ця земельна ділянка, площею 518 кв. м, не перебуває у власності сторін. Порядку користування земельною ділянкою між сторонами не визначено, позивач не надав доказів порушення його прав як користувача земельної ділянки. Також позивач не довів, що збудовані відповідачем самочинні прибудови знаходяться саме на частині його земельної ділянки. Позивач не вказав, які моральні страждання були йому спричинені, та у чому вони виразилися. Вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди на користь третьої особи законодавством не передбачено.
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 13 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що спірна земельна ділянка у власності як колишніх, так і теперішніх співвласників указаного домоволодіння не перебуває, тому неможливо її поділити в натурі відповідно до часток. Крім того, експертиза не була проведена, оскільки експерту не було надано позивачем всіх документів. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,               ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                      від 30 січня 2019 року справу призначено до розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин частину першу статті 120 ЗК України. Крім того, позивач, набувши право власності на частину домоволодіння, також набув право користування на частину земельної ділянки, на якій вона розміщена, тому його порушені права підлягають захисту в судовому порядку. Позивач є належним користувачем спірної земельної ділянки, тому має право вимагати знесення самочинно збудованих відповідачем на цій ділянці об'єктів нерухомості. Вказаний факт необхідно було дослідити з урахуванням висновків відповідних органів Одеської міської ради та реєстраційної служби, проте суд першої інстанції необґрунтовано виключив указані органи зі складу осіб, які беруть участь у справі, а суд апеляційної інстанції не залучив їх. 
Позивач подав до суду клопотання про залучення як співвідповідача ОСОБА_3, проте суд першої інстанції протокольною ухвалою від 11 липня 2012 року залучив його до участі у справі як третю особу. При цьому, апеляційний суд зробив висновок, що ОСОБА_3 не було залучено до участі у справі як відповідача, що є підставою для відмови у позові.
Суди зробили неправильні висновки, що призначені у справі експертизи не були проведені з вини позивача. Призначена ухвалою від 19 травня                  2015 року експертиза не була проведена внаслідок помилки при постановленні цієї ухвали. Після усунення цих недоліків, ухвалою від                      02 липня 2015 року призначено нову експертизу, на розгляд якої було постановлено одне запитання від позивача та три запитання від відповідача, тому відповідно до частини другої статті 86 ЦПК України                      (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) відповідач також зобов'язана нести витрати на її проведення. У зв'язку з відмовою відповідача провести оплату, експертиза не була проведена. Ухвалою від 13 червня 2016 року призначено судову будівельно-технічну експертизу, яка не проведена у зв'язку з помилкою суду при визначені часток співвласників домоволодіння. Отже вказані експертизи не були проведені не з вини позивача. 
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 09 квітня 2014 року, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1,                 ОСОБА_3, треті особи - Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, прокуратура Малиновського району міста Одеси, про перерахунок ідеальних часток у домоволодінні, визначення ідеальних часток, визнання права власності на частини домоволодіння.
Цим рішенням встановлено, що відповідно до договору на право будівництва будинку та безстрокового користування земельною ділянкою від 01 листопада 1951 року, укладеним між Житловим управлінням Виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів трудящих та ОСОБА_6, останньому відведено ділянку комунальної землі площею 523 кв. м під індивідуальне будівництво жилого будинку (запланований масив Іллічівського району м. Одеси). У подальшому зазначене домоволодіння було розділене на дві частини.
Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 27 квітня                  1981 року (в справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання угоди купівлі-продажу недійсною, за зустрічним позовом про визнання угоди дійсною, стягнення коштів) визнано угоду купівлі-продажу 13/25 частин домоволодіння на АДРЕСА_1, укладену між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, дійсною. Виділено позивачу у власність приміщення «2-1», тамбур, «2-2» жилу кімнату, «2-3» жилу кімнату, «2-4» кладову, «2-5» кухню, «2-6» санвузол, «2-7» тамбур.
Після смерті ОСОБА_7 належні їй 13/25 частин домоволодіння на АДРЕСА_1, яке в цілому складається з одного кам'яного житлового будинку під літ. «А» житловою площею 48,3 кв. м та надвірних споруд під літерами: «В» - сарай, Б - літня кухня, Г - вбиральня, И - навіс, ворота, хвіртка, № 1-6 - огородження, І - вимощення, розташованих на земельній ділянці 518 кв.м, успадкували: 26/225 частин домоволодіння - ОСОБА_8; 91/225 частин - ОСОБА_4 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 серпня 2008 року ОСОБА_1 є власником спадкового майна після смерті ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, яке складається з 26/225 частин житлового будинку з надвірними спорудами на АДРЕСА_1, яке в цілому складається з одного кам'яного житлового будинку під літ. «А» житловою площею 48,3 кв. м та надвірних споруд під літерами: «В», «Ж» - сараї, «Б», «Е» - літні кухні, «Г» - вбиральня, «И» - навіс, № 1-6 - огородження, «І» - вимощення, розташованих на земельній ділянці площею 518 кв. м, яка знаходиться у фактичному користуванні.
ОСОБА_3 23 червня 2012 року став власником 91/225 частин домоволодіння на АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. 
Крім того, співвласником будинку АДРЕСА_1 з часткою 12/25 була ОСОБА_9, яка за договором міни від 01 квітня 1996 року набула вказану частку будинку у власність.
Рішенням Малиновського місцевого районного суду міста Одеси                            від 03 березня 2005 року визнано дійсним договір міни нерухомого майна 12/25 частин житлового будинку на АДРЕСА_1 та квартири           АДРЕСА_2, який укладений 01 квітня 1996 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 За ОСОБА_9 визнано право власності на 12/25 частин житлового будинку на АДРЕСА_1, які складаються із літ. «А»: № 1-3 житлова (8 кв. м), № 1-5 житлова (11,5 кв. м), № 1-1 тамбур, № 1-2 кухня, № 1-4 коридор, з літ. «Б», «Е»: літня кухня, «В», «Ж» - сараї, «Г» - вбиральня, «И» - навіс, 12/25 частин огородження, розташованих на земельній ділянці площею 518 кв. м.
30 травня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_9 продала, а           ОСОБА_2 купила 12/25 частин житлового будинку з надвірними спорудами на АДРЕСА_1, що складається в цілому з одного кам'яного житлового будинку літ. «А» - житловою площею 48,3 кв. м,                літ. «Б», «Е» - літня кухня, «В», «Ж» - сараї, «Г» - душ-вбиральня, № 1-6 огородження, «І» - мостіння, розташованих на земельній ділянці площею 518 кв. м.
За заявою ОСОБА_14 рішенням виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів м. Одеси від 06 листопада 1987 року          № 848 були узаконені в домоволодінні на АДРЕСА_1: літні кухні «Е», «Б», тамбур «б», сарай «Ж».
У свідоцтві про право на спадщину, виданому 08 серпня 2008 року на ім'я ОСОБА_1, зазначено, що спадкове майно, на яке видане це свідоцтво, складається з 26/225 частин житлового будинку з надвірними спорудами   на АДРЕСА_1, яке в цілому складається з одного кам'яного житлового будинку під літ. «А» житловою площею 48,3 кв. м та надвірних споруд під літерами: «В», «Ж» - сараї, «Б», «Е» - літні кухні, «Г» - вбиральня, «И» - навіс, № 1-6 - огородження, «І» - вимощення, розташованих на земельній ділянці 518 кв. м, яка знаходиться у фактичному користуванні.
Вказані відомості також зазначені і у свідоцтві про право на спадщину, виданому 12 червня 2012 року на ім'я ОСОБА_3
Таким чином, установлено, що співвласниками жилого будинку                           на АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 - 12/25 часток,                    ОСОБА_1 - 26/225 часток та ОСОБА_3 -                          91/225 часток. 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини четвертої статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час набуття позивачем права власності на 26/225 частин вказаного         будинку - 08 серпня 2008 року) при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.
Оскільки згідно з нормами цивільного законодавства спадкоємством є перехід прав та обов'язків (спадщини) від однієї фізичної особи (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців), то суди дійшли помилкового висновку про те, що у зв'язку із прийняттям ОСОБА_1 спадщини, у нього з передбачених законом підстав не виникло у відповідній частці право власності або право користування на спірну земельну ділянку.
Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Однак суди, встановивши, що ОСОБА_1 набув право власності на 26/225 часток домоволодіння на АДРЕСА_1, не перевірили доводи позивача, що йому відповідно до статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час набуття позивачем права власності на 26/225 частин вказаного будинку) належить право користування земельною ділянкою за вказаною адресою пропорційно до його частки.
Кожен із співвласників домоволодіння на АДРЕСА_1 має право на надання йому у користування частини земельної ділянкипропорційно частці в указаному домоволодінні. 
У справах за позовом учасників спільної власності на житловий будинок про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо.
Виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі.
Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд.
Отже, суди безпідставно не застосували до правовідносин сторін норму частини четвертої статті 120 ЗК України та відмовили у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном з тих підстав, що спірна земельна ділянка, площею 518 кв. м, не перебуває у власності сторін.
Згідно з частиною першою статті 33 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.
Встановлено, що 11 липня 2012 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції письмове клопотання про залучення ОСОБА_3, який є співвласником будинку на АДРЕСА_1, до участі у справі в якості відповідача.
Протокольною ухвалою від 11 липня 2012 року місцевий суд залучив до участі у справі ОСОБА_3 як третю особу.
Отже, помилковими є висновки апеляційного суду, що позивач не використав своє право, передбачене статтею 33 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) на залучення ОСОБА_3 як співвідповідача у справі, оскільки            ОСОБА_1 таке клопотання подав, але місцевий суд відмовив у задоволенні вищевказаного клопотання.
Також помилковими є висновки судів щодо непроведення експертиз з вини позивача, враховуючи наступне.
Відповідно до частини першої статті 143 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій) для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.
Судами неодноразово призначалась по справі судова будівельно-технічна експертиза, яка не була проведена, зокрема з підстав ненадання технічного звіту за результатами геодезичних вишукувань з визначення фактичної площі та меж земельної ділянки, не вказано частки співвласників, згідно яких необхідно визначити порядок користування земельною ділянкою, невірним визначенням судом першої інстанції сторони, яканесе витрати на оплату експертизи, тощо.
Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом (частина четверта   статті 10 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій).
Разом з тим, суди не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема надання експерту відповідних документів, не роз'яснили сторонам про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.
При цьому, листом від 22 червня 2015 року суд першої інстанції витребував у судового експерта справу в зв'язку з допущенням в ухвалі суду описки.
Отже, у матеріалах справи відсутні докази, що саме з вини позивача не була проведена експертиза у справі. 
Суди всупереч вимогам частини четвертої статті 10 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) не сприяли у поданні заявлених експертом документів, тому доводи судів в цій частині є безпідставними.
Так, власниками будинку на АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 -             12/25 часток, ОСОБА_1 - 26/225 часток та ОСОБА_3 - 91/225 часток. 
Відповідно до пункту 3.2 глави 3 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України                  від 18 червня 2007 року № 55, право кожного співвласника в спільній частковій власності визначається часткою, яка виражається в простих правильних дробах (1/2; 1/3; 3/5 тощо). При цьому вказані в правовстановлювальних документах розміри часток співвласників на об'єкт нерухомого майна в сумі повинні становити одиницю.
В зв'язку з невизначенням розміру часток, які в цілому складають 100 %, експертом було повернуто матеріали без проведення експертизи. Однак суд відповідно до четвертої статті 10 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) не усунув цих порушень шляхом роз'яснення прав та обов'язків сторін щодо надання доказів, не перерахував цих часток, не попередив про наслідки невчинення вказаної процесуальних дій.
Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів,                  з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Проте суди під час вирішення спору не встановили обставин, що мають значення для справи на підставі належних та допустимих доказів, не надали належної правової оцінки усім доказам у сукупності, з яких виходили при вирішенні спору, та залишили поза увагою, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, виділення земельної ділянки, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, зобов'язання знести самочинні прибудови є взаємозв'язаними між собою, тому з метою визначення судом ефективного способу захисту порушених прав та інтересів судові рішення підлягають скасуванню повністю.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи    в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості усунути вказані недоліки і перевірити доводи позивача та відповідачів, оскільки вони потребують встановлення обставин, які не були встановлені судом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Отже, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 24 березня          2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 13 лютого            2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. С. Висоцька
Судді                                                                                                 А. О. Лесько
В. В. Пророк
В. М. Сімоненко
І. М. Фаловська