Постанова
Іменем України
 
16 травня 2019 року
місто Київ
 
справа № 752/8038/15-ц
провадження № 61-6087св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «ЗЛАТОБАНК»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ЗЛАТОБАНК» на рішення Апеляційного суду міста Києва від 21 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Соколової В. В.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача 
У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство «ЗЛАТОБАНК» (далі - ПАТ «ЗЛАТОБАНК») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 з вимогою про стягнення заборгованості за договором від 23 квітня 2013 року № АХ-48 про відкриття та обслуговування міжнародних платіжних карток «American Express».
ПАТ «ЗЛАТОБАНК» на обґрунтування заявлених вимог посилалось на те, що 23 квітня 2013 року між ОСОБА_1 та заявником укладено договір № АХ-48 про відкриття та обслуговування міжнародних платіжних карток «American Express», емітованих компанією «American Express Services Europe Limited» (далі - Компанія). Предметом цього договору згідно з пунктом 2.1 є надання позивачем відповідачеві платіжної картки й забезпечення здійснення та проведення операцій з її використанням на території України та за її межами. Відповідач здійснювала видаткові операції з виданою їй платіжною карткою, проте всупереч своїм зобов`язанням не здійснювала виплати заборгованості за видатковими операціями, у зв`язку з чим у неї перед ПАТ «ЗЛАТОБАНК» виникла заборгованість у сумі 76 432, 11 дол. США за операціями з використанням платіжної картки та пені в розмірі 336 978, 83 грн.
Як на правові підстави позову ПАТ «ЗЛАТОБАНК» посилалось на приписи статей 509, 525, 526, 543, 549, 624-628, 1048-1050, 1054 ЦК України.
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідач позов не визнала, вважала його необґрунтованим, та таким, у задоволенні якого необхідно відмовити.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2015 року в задоволенні позову ПАТ «ЗЛАТОБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що судом не встановлено наявності між сторонами кредитних правовідносин за договором № АХ-48 про відкриття та обслуговування міжнародних платіжних карток «American Express», натомість дійшов переконання, що між сторонами відсутні договірні кредитні правовідносини. Оскільки заявником не надано належних документів, які б надавали ПАТ «ЗЛАТОБАНК» право вимагати стягнення заборгованості з відповідача перед Компанією, або ж делегування останньою відповідних прав на таке стягнення, суд зробив висновок про відсутність порушення цивільних прав заявника, а отже, й підстав для задоволення заявленого позову.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення. Позов ПАТ «ЗЛАТОБАНК» задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «ЗЛАТОБАНК» заборгованість за операціями з використанням платіжної картки у розмірі 26 432, 11 дол. США, пеню у розмірі 186 955, 55 грн. В іншій частині позову відмовлено.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зробив такі висновки. Відповідно до частини першої статті 1069 ЦК України якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Таким чином, норми чинного законодавства надають сторонам договору банківського рахунка можливість передбачити в ньому положення про надання банком клієнту овердрафту - короткострокового кредиту. Такий кредит надається понад залишок грошових коштів на поточному рахунку клієнта в цьому ж банку в межах заздалегідь обумовленої суми шляхом дебетування його рахунка, що має місце у спірних правовідносинах, які склались між сторонами у цій справі з приводу виконання укладеного між ними договору банківського обслуговування від 23 квітня 2013 року. Отже, таке кредитування рахунка клієнта надає останньому можливість здійснювати платежі за умови відсутності або недостатності грошових коштів на його рахунку. З урахуванням викладених обставин суд зробив висновок, що за своєю правовою природою укладений між сторонами договір № АХ-48 про відкриття та обслуговування міжнародних платіжних карток «American Express» від 23 квітня 2013 року є змішаним договором банківського рахунка та кредитного договору на умовах овердрафту. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2016 року касаційні скарги ОСОБА_1 та ПАТ «ЗЛАТОБАНК» задоволені частково. Рішення апеляційного суду міста Києва від 23 лютого 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції керувався тим, що апеляційний суд дійшов передчасного висновку про те, що ОСОБА_1 не може відповідати за дії працівників банку щодо неналежного оформлення квитанції і подальшого руху внесених нею 26 грудня 2014 року грошових коштів у розмірі 50, 000, 00 дол. США. Апеляційний суд всупереч статтям 212-214, 303, 316 ЦПК України не перевірив посилань позивача на невідповідність відбитка штампа ПАТ «ЗЛАТОБАНК» на квитанції від 26 грудня 2014 року про отримання 50 000, 00 дол. США вимогам статутних документів банку. Крім того, суд апеляційної інстанції у порушення статей 212-214, 303, 316 ЦПК України не дав оцінки постанові про закриття кримінальних проваджень, в якій йдеться про те, що квитанція від 26 грудня 2014 року на 50 000, 00 дол. США оформлена помилково і гроші в касу банку не вносились, а також про те, що ОСОБА_1 направила позивачу заяви, якими визнала заборгованість та підтвердила невнесення нею грошових коштів у сумі 50 000, 00 дол. США. При цьому апеляційний суд не перевірив тверджень відповідача про самовільне підвищення банком ліміту картки ОСОБА_1 з 75 000, 00 дол. США до 89 658, 50 дол. США згідно з випискою заборгованості відповідача перед Компанією. Відтак суд належним чином не перевірив розміру заборгованості та усіх її складових.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23 лютого 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «ЗЛАТОБАНК» задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ПАТ «ЗЛАТОБАНК» до ОСОБА_1 відмовлено.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції керувався тим, що договір від 23 квітня 2013 року № АХ-48 про відкриття та обслуговування міжнародних платіжних карток American Express , не є кредитним, оскільки позивач відкрив лише відповідачу рахунок для розрахунків з Компанією та власних коштів ОСОБА_1 не надавав. Крім того, згідно із наданими позивачем витягами з рахунків за листопад та грудень 2014 року та з довідкової інформації Компанія самостійно нараховувала ОСОБА_1 штрафні санкції за несвоєчасне погашення боргу. Суд апеляційної інстанції також зазначив, що згідно зі статтею 569 ЦК України гарант має право на зворотну вимогу (регрес) до боржника в межах суми, сплаченої ним за гарантією кредиторові, якщо інше не встановлено договором між гарантом і боржником. Гарант не має права на зворотну вимогу (регрес) до боржника у разі, якщо сума, сплачена гарантом кредиторові, не відповідає умовам гарантії, якщо інше не встановлено договором між гарантом і боржником. Проте позивачем не доведено, що у нього виникло право на зворотну вимогу до боржника в порядку, визначеному статті 569 ЦК України.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «ЗЛАТОБАНК» просило скасувати рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
На обґрунтування поданої касаційної скарги банк посилався на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема, зазначив, що судом порушено вимоги Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174, оскільки відповідач не надав заяви на переказ готівки, яка є підставою для прийняття кредитною установою грошових коштів від клієнтів. З огляду на зазначене квитанція від 26 грудня 2014 року не є самостійним документом, який доводить прийняття від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 50 000, 00 дол. США. Окрім цього, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що відповідно до копії листа ОСОБА_1 від 27 квітня 2015 року вона визнала, що грошові кошти у розмірі 50 000, 00 дол. США за квитанцією від 26 грудня 2014 року № 747695 нею не вносились й борг перед банком вона визнала. На зазначеній квитанції наявний відбиток штампу, у верхній частині якого міститься напис «АТ Златобанк», в той час як згідно з новою редакцією статуту банку правильним скороченим найменуванням позивача є «АТ «ЗЛАТОБАНК».
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У поданому відзиві ОСОБА_1 просила касаційну скаргу залишити без задоволення, зазначила про її необґрунтованість та недоведеність.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, 
далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що за договором про торгівлю картками «American Express», укладеним 02 вересня 2010 року між ПAT «ЗЛАТОБАНК» та компанією «American Express Services Europe Limited», банк набув права пропонувати своїм клієнтам карткові продукти «American Express» у таких валютах, як долари США, євро та фунти стерлінгів.
Між ПАТ «ЗЛАТОБАНК» та ОСОБА_1 23 квітня 2013 року укладено договір № АХ-48 про відкриття та обслуговування міжнародних платіжних карток «American Express».
За умовами цього договору банк надав Компанії індивідуальну гарантію за виконання зобов`язань ОСОБА_1 на суму в межах 75 000, 00 дол. США.
Щодо оцінки існування між сторонами у справі відносин із договору кредиту
Позивач зазначав, що свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику платіжну картку із встановленим кредитним лімітом, відкрив для її використання рахунок у доларах США. Позичальник здійснювала видаткові операції з використанням платіжної картки, що підтверджується виписками про рух коштів за карткою, наданими компанією «American Express». Втім, усупереч змісту зобов`язань, встановлених договором, відповідач не здійснювала погашення заборгованості за видатковими операціями, унаслідок чого утворилася заборгованість за операціями з використанням платіжної картки.
Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що істотними умовами кредитного договору є умови про його предмет (розмір грошових коштів, умови їх отримання у борг), строк та умови повернення, а також ціну кредиту (розмір сплачуваних за користування кредитом процентів).
За правилами частин першої, другої статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
У статті 1069 ЦК України передбачено, що якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення такого платежу. Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір плати за використання клієнтом коштів банку, не встановлений договором, не може перевищувати подвійну облікову ставку Національного банку України.
Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 договору від 23 квітня 2013 року № АХ-48 про відкриття та обслуговування міжнародних платіжних карток «American Express» банк видав ОСОБА_1 платіжну картку «American Express», емітовану Компанією, і забезпечив здійснення та проведення операцій з використанням картки на території України і за її межами, відкрив банківський рахунок №  НОМЕР_1 в доларах США, проводив операції за цим рахунком.
У пункті 2.3 названого договору, укладеного сторонами, передбачено, що клієнт сплачує банку комісійну винагороду за здійснення операцій за рахунком в порядку в розмірах та в строки, що встановлені умовами цього договору та тарифами банку.
Згідно з пунктом 3.4 договору картка є власністю Компанії («American Express Services Europe Limited»), емітується на ім`я клієнта.
Відповідно до підпункту 4.3.7 договору протягом п`яти робочих днів з дня отримання від банку виписки згідно з підпунктом 4.3.6 цього договору ОСОБА_1 зобов`язувалася погасити заборгованість за операціями, здійсненими з використанням картки, шляхом внесення грошових коштів у сумі заборгованості на рахунок, а також сплатити банку комісійну винагороду згідно з тарифами. Неотримання клієнтом виписки не звільняє його від виконання зобов`язань з погашення заборгованості за операціями, здійсненими з використанням картки.
Здійснивши аналіз змісту договору від 23 квітня 2013 року № АХ-48, Верховний Суд дійшов переконання, що цей правочин не містить істотних умов саме кредитного договору, сторони не досягли домовленості щодо визначення розміру грошових коштів, які надаються у кредит банком, а також щодо розміру та умов нарахування процентів за користування кредитними коштами.
Умови договору від 23 квітня 2013 року № АХ-48 не містять положень щодо права банку на здійснення платежів з рахунка клієнта № НОМЕР_1, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів, що є притаманним для відносин з кредитування банківського рахунка. Навпаки, у підпункті 3.7.1 зазначеного договору передбачено, що у разі недостатності коштів на рахунку у валюті заборгованості за цим договором клієнт доручає банку самостійно (без надання клієнтом розрахункових документів та заявок) від імені клієнта та за його рахунок здійснити списання коштів у відповідному розмірі з будь-якого вкладного (депозитного) та/або поточного рахунка в іншій валюті, який відкрито в цьому банку.
Визначаючи особу, якою видано кредит відповідачу, судом враховано положення підпункту 1.3.1 зазначеного договору, згідно з яким «витратний ліміт» - це сума коштів, доступна держателю картки та в межах якої здійснюються операції з використанням картки. Сума витратного ліміту встановлюється Компанією, тобто «American Express Services Europe Limited», а не ПАТ «ЗЛАТОБАНК», що відповідним чином визначило характер та природу правовідносин між сторонами спору. Наведене надає об`єктивні підстави для висновку, що саме Компанія надала відповідачу кредит та є належним кредитодавцем у зобов`язаннях з надання кредиту відповідачу, а отже у цьому зобов`язанні ПАТ «ЗЛАТОБАНК» не є кредитодавцем.
На підтримку цієї позиції Верховним Судом враховано, що у додатку № 2 до договору від 23 квітня 2013 року № АХ-48 визначені окремі тарифи для карток «American Express», що встановлювалися ПАТ «ЗЛАТОБАНК», та окремі тарифи, що встановлювалися Компанією. У пункті 1 цього додатка перераховано тарифи для карток «American Express», визначені й запроваджені ПАТ «ЗЛАТОБАНК», за якими клієнтом одноразово сплачувалися 500, 00 грн за отримання пакета «Картка «American Express» та комісійна винагорода у розмірі 0, 5 % від суми кожного платежу. Умови щодо сплати клієнтом, відповідачем, на користь ПАТ «ЗЛАТОБАНК» будь-яких інших платежів, зокрема й за користування кредитними коштами, не визначені.
У пункті 2 зазначеного додатка наведено тарифи для карток «American Express», що встановлені Компанією. Згідно з цими тарифами кредитний ліміт у залежності від типу картки визначається саме Компанією, тобто «American Express Services Europe Limited», що додатково підтверджує висновок про те, що ПАТ «ЗЛАТОБАНК» не встановлювало відповідачу кредитний ліміт та не є кредитодавцем. Наведене додатково свідчить про те, що домовленості щодо умов саме кредитного договору, який за своєю природою є оплатним, між банком та ОСОБА_1 досягнуто не було.
Виходячи із зазначеного, Верховний Суд зробив висновок, що договір від 23 квітня 2013 року № АХ-48 містить умови різних договорів: умови договору банківського рахунка, умови договору про обслуговування платіжної картки, але не містить будь-яких умов кредитного договору, зокрема й умов кредитування рахунка.
Верховний Суд врахував, що факти відкриття та обслуговування ПАТ «ЗЛАТОБАНК» банківського рахунка відповідачу для здійснення розрахунків з фінансовою компанією США «American Express Serviсes Europe Limited» не свідчать про існування між позивачем та відповідачем правових відносин, що пов`язані з кредитуванням, та не доводять факту надання відповідачу у кредит грошових коштів саме позивачем.
Щодо оцінки існування між ПАТ «ЗЛАТОБАНК» та Компанією відносин із банківської гарантії
Верховним Судом враховано, що відповідно до письмових пояснень банку (том І, а.с. 111) між ПАТ «ЗЛАТОБАНК» та Компанією 02 вересня 2010 року укладено договір про торгівлю картками «American Express». Згідно з пунктом 2.1 зазначеного договору його предметом є визначення умов, за яких банк може запропонувати своїм клієнтам карткові продукти «American Express».
Відповідно до пункту 20.2 договору банк повинен виконати та надати Компанії гарантію, яка гарантуватиме вчасну сплату всіх сум, які повинні бути сплачені на користь Компанії, і виконання всіх зобов`язань за цим договором.
У пункті 21.2 договору передбачено, що ПАТ «ЗЛАТОБАНК» нестиме відповідальність за сплату всіх витрат, здійснених будь-яким картковим членом за будь-якою карткою, випущеною за цим договором, на якій не буде достатньо коштів для сплати на користь Компанії, і відшкодує їй будь-яку несплату.
За правилом статті 560 ЦК України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Згідно з частиною першою статті 563 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії.
За правилом частини першої статті 569 ЦК України гарант має право на зворотну вимогу (регрес) до боржника в межах суми, сплаченої ним за гарантією кредиторові, якщо інше не встановлено договором між гарантом і боржником.
Відповідно до статті 2 Уніфікованих правил для гарантії на вимогу (редакція 2010 року), Публікація ICC № 758, прийнятих Міжнародною Торговою Палатою 3 грудня 2009 року (набули чинності 01 липня 2010 року), контргарантія означає будь-яке підписане зобов`язання, незалежно від його назви або опису, яке надається контргарантом іншій особі для забезпечення видачі такою іншою особою гарантії або іншої контргарантії і передбачає платіж в разі пред`явлення належної вимоги за контргарантією, що видана на користь такої сторони.
Даючи оцінку природі конструкції договірних відносин у досліджуваних судами фактичних обставинах, Верховний Суд дійшов переконання, що банк у таких відносинах виступає в статусі гаранта виконання ОСОБА_1 своїх кредитних зобов`язань перед Компанією. У свою чергу, гарантом виконання банком, ПАТ «ЗЛАТОБАНК», його зобов`язань за гарантією за вимогою перед Компанією є «DEUTSCHE BANK AG». При цьому суди зобов`язані були виходити з правила статті 5 зазначених Уніфікованих правил для гарантії на вимогу (редакція 2010 року), згідно з якими контргарантія за своєю природою є незалежною від гарантії, основної угоди, заяви або будь-якої іншої контргарантії, якої вона стосується.
Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, зазначив, що позивач, відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України не надав суду доказів того, що ним на виконання умов договору гарантії сплачено Компанії заборгованість ОСОБА_1, у зв`язку із чим, з урахуванням положень статей 560, 563, 569 ЦПК України, у банку виникло право на зворотну вимогу до відповідача.
Доводи касаційної скарги ПАТ «ЗЛАТОБАНК» щодо відсутності у матеріалах справи належних доказів сплати відповідачем 50 000, 00 дол. США на погашення заборгованості зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції. При цьому за умови встановлення відсутності між сторонами кредитних правовідносин наведені доводи не впливають на оцінку законності ухваленого рішення з викладених підстав.
Встановивши фактичні обставини, суд апеляційної інстанції правильно визначив правову природу цивільних відносин між сторонами та надав їм належну оцінку. 
Верховний Суд встановив, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають. 
Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ЗЛАТОБАНК» залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду міста Києва від 21 листопада 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                  С. О. Погрібний
 
                                                                                                            О. В. Ступак
 
                                                                                                            Г. І. Усик