П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К РА Ї Н И

7 лютого 2019 року           
м. Київ                                                                      
 
Справа № 800/17/17 (800/268/16) 
Провадження № 11-762заі18 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді Князєва В. С.,
судді-доповідача Прокопенка О. Б.,
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
 
за участю:
секретаря судового засідання - Ключник А. Ю.,
представників позивача - ОСОБА_3, ОСОБА_4,
представника відповідача - ЛіходійО. О.,
розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_6 до Вищої ради правосуддя (яка є правонаступником Вищої ради юстиції, далі - ВРП, ВРЮ відповідно) про визнання незаконним і скасування рішення
за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14 травня 2018 року (у складі колегії суддів Бившевої Л. І., Гончарової І. А., Олендера  І. Я., Ханової Р. Ф., Шипуліної Т. М.),
У С Т А Н О В И Л А :
У квітні 2016 року ОСОБА_6 звернулася до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з позовом, у якому просила визнати незаконним і скасувати рішення ВРЮ від 31 березня 2016 року № 709/0/15-16 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 з посад суддів Апеляційного суду міста Києва за порушення присяги» у частині внесення до Верховної Ради України подання про звільнення її з посади судді Апеляційного суду міста Києва за порушення присяги (далі - Спірне рішення).
На обґрунтування позову ОСОБА_6 зазначила: 
- ВРЮ всупереч вимогам законодавства не прийняла ухвалу про залишення без розгляду висновку Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції (далі - ТСК) від 10 червня 2015 року № 57/02-15 з мотивів неналежності заяв, які стали підставою для перевірки;
- ВРЮ не вирішила питання про застосування строків, у межах яких до судді можуть бути застосовані наслідки дисциплінарних справ;
- ОСОБА_6 під час прийняття судових рішень реалізовувала свої дискреційні повноваження, за які згідно з нормами міжнародного та національного права не може бути притягнута до відповідальності;
- ВРЮ не довела наявність у позивача умислу чи грубої недбалості, що є основним елементом для встановлення складу такого проступку, як порушення присяги судді;
- ВРЮ перевищила свої повноваження та всупереч імперативним приписам чинного законодавства здійснила оцінку доказів матеріалів справи та переглянула судове рішення, що належить виключно до компетенції судів вищої інстанції, а не органів, що здійснюють дисциплінарне провадження;
- ВРЮ не дотримала принцип індивідуальної юридичної відповідальності;
- ВРЮ не врахувала, що законодавством передбачено перевірку рішень судді суду першої інстанції, а не апеляційного суду.
Вищий адміністративний суд України постановою від 9 червня 2016 року позов задовольнив.
Верховний Суд України постановою від 22 листопада 2016 року постанову суду першої інстанції скасував, а справу передав на новий судовий розгляд.
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС) викладено в новій редакції.
У січні 2018 року справу передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду на підставі підпункту 5 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС у редакції Закону № 2147-VIII.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 14 травня 2018 року відмовив у задоволенні позову.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення цього суду та ухвалити нове - про задоволення позову.
На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що висновок суду про обмеженість судового захисту лише зовнішнім судовим контролем порушує конституційні права позивача щодо судового захисту від протиправних рішень суб'єкта владних повноважень, що, на думку позивача, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Крім того, такий висновок суду першої інстанції про фактичну відсутність сутнісного судового контролю свідчить про недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав установленими. 
На думку ОСОБА_6, суд першої інстанції не перевірив на предмет довільності висновків ВРП про наявність в її діях ознак порушення вимог законодавства під час здійснення правосуддя за відсутності конкретних порушень, які вчинила безпосередньо вона, за які її було притягнуто до відповідальності за порушення присяги, якої вона навіть не давала та ніколи до неї не приводилась.
Вважає, що відповідач перевищив свої повноваження та всупереч імперативним приписам чинного законодавства здійснив оцінку доказів матеріалів справи та переглянув судове рішення, що належить виключно до компетенції судів вищих інстанцій, а не органів, що здійснюють дисциплінарне провадження.
Висновки суду першої інстанції є неузгодженими, бо, з одного боку, суд вказує, що принцип індивідуальної відповідальності дотримано через, в тому числі, врахування ступеня вини судді, а з іншого - суд взагалі ігнорує той факт, що жодна форма вини не була встановлена під час притягнення судді до відповідальності. Крім того, встановлюючи дотримання принципу індивідуальної відповідальності через врахування особи судді та наслідків, що настали, суд не надав аргументів з приводу того, як це було враховано по відношенню до ОСОБА_6
ОСОБА_6 зазначає й про те, що суд першої інстанції мав застосувати принцип верховенства права, надати належну оцінку відповідності положень Закону України від 8 квітня 2015 року № 1188-VII «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» (далі - Закон № 1188-VII), підписаного виконуючим обов'язки Президента України, на предмет відповідності його Конституції України, а також у випадку застосування цього Закону перевірити дотримання його норм під час такого застосування, що стосується складу та строку діяльності ТСК, дотримання процедури прийняття та розгляду заяв за цим Законом.
Крім того, ОСОБА_6 зауважує, що стосовно неї неправильно було застосовано строки притягнення до відповідальності.
У відзиві на апеляційну скаргу ВРП заперечує проти її задоволення, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
У судовому засіданні представники позивача та ВРП підтримали, відповідно, апеляційну скаргу та відзив на неї, надали пояснення, аналогічні наведеним у зазначених процесуальних документах доводам. 
Окрім того, представник позивача ОСОБА_4 зробила усну заяву, в якій не заявила відводу складу суддів Великої Палати Верховного Суду, однак висловила сумнів у дотриманні одного з критеріїв безсторонності суддів Великої Палати Верховного Суду, які, на думку ОСОБА_4, встановили правомірність Спірного рішення в частині ОСОБА_10 у постанові від 6 грудня 2018 року у справі № 800/26/17 (800/261/16).
Дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та аргументи відзиву ВРП, заслухавши представників позивача та відповідача, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення цієї скарги.
Суд першої інстанції установив такі фактичні обставини справи.
Постановою Верховної Ради України від 21 листопада 1992 року № 2815-ХІІ ОСОБА_6 обрана членом Київського міського суду. Постановою Верховної Ради України від 26 грудня 2002 року № 413-IV - обрана суддею Апеляційного суду міста Києва безстроково.
Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів, до якої входила суддя ОСОБА_6., прийняла ухвали про залишення без змін ухвал слідчих суддів про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою:
1) від 6 лютого 2014 року у справі № 11-сс/796/175/2014 (головуючий суддя у справі ОСОБА_6.) про залишення без змін ухвали слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва Дамарацької А. В. від 21 січня 2014 року у справі № 759/919/14-к про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_11;
2) від 11 лютого 2014 року у справі № 11-сс/796/192/2014 (головуючий суддя у справі ОСОБА_6.) про залишення без змін ухвали слідчого судді Солом'янського районного суду міста Києва Демидовської А. І. від 22 січня 2014 року у справі № 760/1318/14-к про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_12;
3) від 11 лютого 2014 року у справі № 11-сс/796/207/2014 (головуючий суддя у справі ОСОБА_6.) про залишення без змін ухвали слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва П'ятничук І. В. від 24 січня 2014 року у справі № 759/1044/14-к про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_13;
4) від 5 лютого 2014 року у справі № 11-сс/796/223/2014 про залишення без змін ухвали слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва Котовича О. Л. від 24 січня 2014 року у справі № 754/1229/14-к про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_14;
5) від 11 лютого 2014 року у справі № 11сс/796/277/2014 про залишення без змін ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва Калініченко Л. С. від 27 січня 2014 року у справі № 752/1463/14-к про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_15;
6) від 4 лютого 2014 року у справі № 11-сс/796/204/2014 про залишення без змін ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва Сіромашенко Н. В. від 21 січня 2014 року у справі № 761/2134/14-к про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_16;
7) від 26 грудня 2013 року у справі № 11-сс/796/2206/2013 про залишення без змін ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва Волокітіної  Н. Б. від 10 грудня 2013 року у справі № 761/32898/13-к про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_17;
8) від 7 лютого 2014  року у справі № 11-сс/796/270/2014 про залишення без змін ухвали слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва Журавської О. В. від 24 січня 2014 року у справі № 754/1228/14-к про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_18;
9) від 7 лютого 2014 року у справі № 11-сс/796/271/2014 про залишення без змін ухвали слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва Татаурової І. М. від 24 січня 2014 року у справі № 754/1232/14-к про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_19
Експерт Всеукраїнського благодійного фонду «Українська правнича фундація» Берко С. Т. та заступник Генерального прокурора України Шокін В. М. звернулися до ТСК із заявами від 13 жовтня та 10 грудня 2014 року відповідно про проведення спеціальної перевірки суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_9., ОСОБА_7., ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_6. на підставі пункту 3 частини першої статті 3 Закону № 1188-VII.
ТСК з перевірки суддів провела спеціальну перевірку суддів, за результатами якої ухвалила висновок від 10 червня 2015 року № 57/02-15, згідно з яким визнала в діях суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_6., ОСОБА_7., ОСОБА_8, ОСОБА_9., ОСОБА_10 порушення присяги судді.
Членом ВРЮ ОСОБА_22 складено висновок від 15 вересня 2015 року щодо наявності підстав для відкриття дисциплінарної справи стосовно суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_9., ОСОБА_7., ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_6. за висновком ТСК з перевірки суддів від 10 червня 2015 року № 57/02-15.
Дисциплінарна секція ВРЮ 6 жовтня 2015 року дійшла висновку рекомендувати ВРЮ прийняти рішення про відкриття дисциплінарної справи стосовно суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_9., ОСОБА_7., ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_6.
ВРЮ рішенням від 15 жовтня 2015 року № 742/0/15-15 відкрила дисциплінарну справу стосовно суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_9., ОСОБА_7., ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_6.
У зв'язку з розглядом ВРЮ дисциплінарної справи у порядку статті 25 Закону України від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції» (далі - Закон № 22/98-ВР) згідно з листами від 2 листопада 2015 року № 7543/0/915, 6 червня 2015 року № 7858/0/915, 2 листопада 2015 року № 7545/0/9-15 витребувано та одержано інформацію від Апеляційного суду міста Києва про порядок формування складу колегій та визначення судді-доповідача для розгляду апеляційних скарг на ухвали слідчих суддів про застосування запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою щодо зазначених підозрюваних у кримінальних провадженнях; копії паспортів, довідки про роботу згідно із записами у трудових книжках, копії актів про призначення (обрання) на посади суддів; характеристики, статистичні показники роботи зазначених суддів за останні три роки; згідно з листом від 2 листопада 2015 року № 7544/0/9-15 витребувано та одержано від Вищої кваліфікаційної комісії суддів України інформацію щодо кількості скарг (заяв) та результатів їх розгляду стосовно зазначених суддів Апеляційного суду міста Києва.
Суддя ОСОБА_6. 9 листопада 2015 року направила ВРЮ письмові пояснення щодо розгляду дисциплінарної справи, відкритої за висновком ТСК від 10 червня 2015 року № 57/02-15. Згідно з реєстраційно-контрольною карткою № Б-828/0/6-15 ці пояснення надійшли до ВРЮ 9 листопада 2015 року.
Дисциплінарна секція ВРЮ надала висновок від 1 березня 2016 року, згідно з яким рекомендувала ВРЮ прийняти рішення про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з посад суддів Апеляційного суду міста Києва за порушення присяги.
ОСОБА_6 надала ВРЮ додаткові пояснення від 30 березня 2016 року, до яких додала довідку Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2015 року № 329/0323/15 про відсутність в матеріалах особової справи і трудовій книжці даних про приведення судді ОСОБА_6. до присяги судді, а також лист Центрального державного архіву вищих органів влади та управління України від 15  червня 2015 року № 454 про те, що у стенограмах пленарних засідань Верховної Ради України, постановах і матеріалах до них та в інших документах Верховної Ради України за 1991-2002 роки дані про приведення судді ОСОБА_6. до присяги та підписання нею присяги відсутні.
ВРЮ прийняла рішення від 31 березня 2016 року № 709/0/15-16 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 з посад суддів Апеляційного суду міста Києва за порушення присяги.
Підставою для рішення про внесення такого подання став висновок ВРЮ про обґрунтованість висновку ТСК від 10 червня 2015 року № 57/02-15. 
ВРЮ встановила, що, суддіапеляційного суду, зокрема суддя ОСОБА_6., не дотрималася присяги судді, яка зобов'язує суддю об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов'язки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади. Допущені суддями порушення закону порочать звання судді, викликають сумнів у їхній об'єктивності та неупередженості.
ВРЮ встановила, що суддя ОСОБА_6. була головуючим у трьох справах: 
№ 11-сс/796/175/2014 (підозрюваний ОСОБА_11.); № 11-сс/796/192/2014 (підозрюваний ОСОБА_12.); № 11-сс/796/207/2014 (підозрюваний ОСОБА_13.), а також брала участь у розгляді шести справ у складі колегій: 
№ 11-сс/796/2206/2013 (підозрюваний ОСОБА_17.); № 11-сс/796/204/2014 (підозрюваний ОСОБА_16); № 11-сс/796/223/2014 (підозрюваний ОСОБА_14); № 11-сс/706/270/2014 (підозрюваний ОСОБА_18.); № 11-сс/796/271/2014 (підозрюваний ОСОБА_19.); № 11-сс/796/277/2014 (підозрюваний ОСОБА_15.).
ВРЮ під час розгляду матеріалів дисциплінарного провадження стосовно суддів, у тому числі судді ОСОБА_6., які входили до складу колегій суду апеляційної інстанції міста Києва, дійшла висновків про те, що слідчі судді застосували запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою всупереч нормам Конституції України, Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Залишаючи без змін ухвали слідчих суддів першої інстанції, суддя ОСОБА_6. порушила норми кримінального процесуального законодавства України та не врахували практики ЄСПЛ. Незважаючи на те, що слідчі судді у згаданих вище справах обрали підозрюваним запобіжні заходи з порушенням прав особи в кримінальному провадженні, судді апеляційного суду дійшли висновку, що під час постановлення ухвал слідчими суддями не було допущено істотних порушень норм КПК України. Залишаючи без змін ухвали слідчих суддів першої інстанції, суддя ОСОБА_6. не забезпечила повного і всебічного дослідження всіх обставин, постановили необґрунтовані судові рішення, що не відповідають нормам КПК України, Конвенції, а також практиці ЄСПЛ та свідчать про порушення ОСОБА_6 присяги судді.
Разом із тим ВРЮ зазначила, що висновок ТСК про наявність ознак порушення присяги у діях  судді ОСОБА_6. при розгляді справ стосовно ОСОБА_14, ОСОБА_17 та ОСОБА_18 є необґрунтованим та не може бути покладений в основу рішення ВРЮ.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про те, що ВРЮ, приймаючи Спірне рішення, діяла в межах повноважень та у спосіб, передбачені Законом № 2453-VI, з дотриманням принципу пропорційності в застосуванні дисциплінарного стягнення, та обґрунтовано прийняла рішення про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення судді ОСОБА_6. за порушення присяги.
Велика Палата Верховного Суду погоджується із цими висновками суду першої інстанції з огляду на таке. 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 61 Конституції України встановлено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 131 розділу VIII «Правосуддя» Конституції України (у редакції, чинній до 30 вересня 2016 року) в Україні діє ВРЮ, до відання якої належить внесення подання про призначення суддів на посади або про звільнення їх з посад.
За пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України (у редакції, чинній до 30 вересня 2016 року) суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі порушення суддею присяги.
Відповідно до частини другої статті 1 Закону № 22/98-ВР ВРЮ є колегіальним, постійно діючим, незалежним органом, відповідальним за формування незалежного високопрофесійного суддівського корпусу, здатного кваліфіковано, сумлінно та неупереджено здійснювати правосуддя на професійній основі, а також за прийняття рішень стосовно порушень суддями і прокурорами вимог щодо несумісності та у межах своєї компетенції про їх дисциплінарну відповідальність.
За частиною першою статті 32 Закону № 22/98-ВР (у редакції, чинній на час розгляду питання про звільнення судді ОСОБА_6. з посади) питання про звільнення судді, зокрема, з підстави, передбаченої пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України (порушення суддею присяги), ВРЮ розглядає після надання Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, іншим суб'єктом у випадках, визначених законом, відповідного висновку або за власною ініціативою.
З 11 квітня 2014 року набрав чинності Закон України від 8 квітня 2014 № 1188-VII «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» (далі - Закон № 1188-VII), який згідно з його преамбулою визначає правові та організаційні засади проведення спеціальної перевірки суддів судів загальної юрисдикції як тимчасового посиленого заходу з використанням існуючих процедур розгляду питань про притягнення суддів судів загальної юрисдикції до дисциплінарної відповідальності і звільнення з посади у зв'язку з порушенням присяги з метою підвищення авторитету судової влади України та довіри громадян до судової гілки влади, відновлення законності і справедливості.
Відповідно до статті 1 цього Закону метою перевірки суддів є: 1) утвердження верховенства права в суспільстві та законності у діяльності судів; 2) відновлення довіри до судової влади в Україні; 3) з'ясування фактів, що свідчать про порушення суддями присяги, наявність підстав для притягнення суддів до дисциплінарної або кримінальної відповідальності; 4) утвердження в діяльності суддів принципів незалежності та неупередженості.
За змістом частин другої і третьої статті 4 зазначеного Закону з метою реалізації Закону № 1188-VII утворюється ТСК у складі 15 членів. ТСК здійснює свою діяльність на підставі цього Закону, відповідно до Регламенту ТСК, що затверджується на першому засіданні ТСК.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 1188-VII перевірка суддів проводиться протягом одного року з дня формування складу ТСК, що утворюється у порядку, визначеному статтею 4 цього Закону.
Згідно з частиною другою статті 2 Закону № 1188-VII заяви про проведення перевірки індивідуально визначеного судді (суддів) згідно зі статтею 3 цього Закону подаються юридичними або фізичними особами у письмовій формі до ТСК протягом шести місяців з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення про її утворення та повинні містити відомості, визначені у цій нормі.
За частиною четвертою статті 2 Закону № 1188-VII ТСК може повернути заяву заявнику без розгляду лише у разі, якщо до такої заяви не додано копій судових рішень або якщо заява не відповідає вимогам, встановленим цим Законом. Заявник не позбавляється права повторно звернутися із такою заявою після виправлення зазначених недоліків.
Відповідно до частини п'ятої статті 2 вказаного Закону заяви, що надійшли після закінчення визначеного цією статтею строку, а також заяви, щодо яких ТСК не встигла прийняти рішення до закінчення своїх повноважень, передаються до ВРЮ для продовження їх розгляду за загальною процедурою.
Відповідно до пунктів 2 і 3 частини першої статті 3 Закону № 1188-VII суддя суду загальної юрисдикції підлягає перевірці у разі прийняття ним одноособово або у колегії суддів таких рішень:
- про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, залишення їх без змін, продовження строку тримання під вартою, обвинувальних вироків, рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій про перегляд обвинувальних вироків, наслідком якого не було їх скасування, щодо осіб, які визнані політичними в'язнями, за дії, пов'язані з їх політичною та громадською діяльністю;
- про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, залишення їх без змін, продовження строку тримання під вартою, обвинувальних вироків щодо осіб, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом, у зв'язку з їх участю у таких акціях.
Згідно з частинами першою і другою статті 7 цього Закону за результатами перевірки суддів ТСК ухвалює висновок, який повинен бути обґрунтованим і який оприлюднюється на офіційному веб-сайті ВРЮ. Висновок ТСК про порушення суддею присяги разом із матеріалами перевірки направляється ВРЮ для розгляду та прийняття нею рішення у строк не більше трьох місяців з дня надходження висновку у порядку, визначеному законом. Порушення цього строку ВРЮ не є підставою для припинення процедури перевірки судді. Суддя має право на оскарження рішення ВРЮ в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС). Висновок ТСК про порушення суддею присяги є обов'язковим для розгляду ВРЮ.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 27 Закону № 22/98-ВР ВРЮ приймає такі акти, як подання про звільнення суддів з посади.
Згідно з частиною другою статті 96 Закону № 2453-VI (у редакції, чинній на час вирішення ВРЮ питання про звільнення судді ОСОБА_6.) під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.
Відповідно до частин першої і другої статті 116 цього Закону у зазначеній редакції відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України суддя звільняється з посади у зв'язку з порушенням ним присяги судді. Факти, що свідчать про порушення суддею присяги, мають бути встановлені Вищою кваліфікаційною комісією суддів України або ВРЮ. Звільнення судді з посади на підставі порушення ним присяги судді відбувається за поданням ВРЮ після розгляду цього питання на її засіданні відповідно до Закону № 22/98-ВР.
У пункті 4 статті 54 цього Закону (у редакції, чинній на час розгляду судом апеляційної інстанції, до складу якого входила суддя ОСОБА_6., зазначених справ) визначено, що суддя зобов'язаний додержуватися присяги судді.
Згідно з частиною другою статті 32 Закону № 22/98-ВР (у редакції, чинній на час розгляду судом апеляційної інстанції, до складу якого входила суддя ОСОБА_6., зазначених справ) порушенням суддею присяги є, зокрема, вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів.
Відповідно до пунктів 18, 19 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН 29 листопада 1985 року та 13 грудня 1985 року, судді можуть бути тимчасово усунуті від посади або звільнені тільки з причин їх нездатності виконувати свої обов'язки чи поведінки, невідповідної до посади, яку вони займають. Усі процедури покарання, усунення від посади і звільнення мусять визначатися відповідно до встановлених правил судової поведінки.
Тобто для звільнення мають існувати серйозні підстави неналежної поведінки чи некомпетентності (п. 20 Зауважень загального порядку № 32 Комітету ООН з прав людини до статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права: Право на рівність перед судами і трибуналами та на справедливий суд, U.N. Doc. CCPR/C/GC/32, 23 серпня 2007 року) чи значне порушення визначених законом дисциплінарних правил або кримінально-правових норм (п. 50 Рекомендації CM/Rec(2010)12 Комітету МіністрівРади Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність і обов'язки, ухваленої 17 листопада 2010 року).
Для забезпечення незалежності судової системи рішення про звільнення суддів мають ухвалюватися з дотриманням справедливих процедур, які забезпечують об'єктивність і неупередженість та встановлені у національному законодавстві.
Згідно з частиною другою статті 32 Закону № 22/98-ВР [у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», чинного з 27 лютого 2015 року (далі - Закон № 192-VIII)] провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження.
Відповідно до абзацу першого частини четвертої статті 96 Закону № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII) дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.
Надаючи оцінку викладеним у скарзі та відзиві на неї доводам учасників справи, ВеликаПалата Верховного Суду керується таким.
Як установлено судом та вбачається з матеріалів справи, суддя ОСОБА_6. була головуючим у трьох справах: № 11-сс/796/175/2014 (підозрюваний ОСОБА_11.); № 11-сс/796/192/2014 (підозрюваний ОСОБА_12.); 
№ 11-сс/796/207/2014 (підозрюваний ОСОБА_13.), а також брала участь у розгляді шести справ у складі колегій: № 11-сс/796/2206/2013 (підозрюваний ОСОБА_17.); № 11-сс/796/204/2014 (підозрюваний ОСОБА_16); № 11-сс/796/223/2014 (підозрюваний ОСОБА_14); № 11-сс/706/270/2014 (підозрюваний ОСОБА_18.); № 11-сс/796/271/2014 (підозрюваний ОСОБА_19.); 
№ 11-сс/796/277/2014 (підозрюваний ОСОБА_15.).
ВРЮ під час розгляду матеріалів дисциплінарного провадження стосовно суддів, зокрема судді ОСОБА_6., яка входили до складу колегій Апеляційного суду міста Києва, дійшла висновків про те, що слідчі судді застосували запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою всупереч нормам Конституції України, КПК України, Конвенції та практиці ЄСПЛ. Залишаючи без змін ухвали слідчих суддів першої інстанції, Апеляційний суд міста Києва, зокрема суддя ОСОБА_6., порушила норми кримінального процесуального законодавства України та не врахувала практики ЄСПЛ. Незважаючи на те, що слідчі судді у згаданих вище справах обрали підозрюваним запобіжні заходи з порушенням прав особи в кримінальному провадженні, судді апеляційного суду дійшли висновку, що під час постановлення ухвал слідчими суддями не було допущено істотних порушень норм КПК України. Залишаючи без змін ухвали слідчих суддів першої інстанції, Апеляційний суд міста Києва, зокрема суддя ОСОБА_6., не забезпечила повного і всебічного дослідження всіх обставин, постановила судові рішення, що не відповідають нормам КПК України, Конвенції, а також практиці ЄСПЛ та свідчать про порушення присяги судді.
ВРЮ у Спірному рішенні встановила невиконання суддями, зокрема суддею ОСОБА_6., обов'язку судді, визначеного у частині другій статті 32 Закону № 2453-VI (у редакції, чинній на час розгляду судом апеляційної інстанції, до складу якого входила суддя ОСОБА_6., зазначених вище справ), додержуватися присяги судді, зміст якої наведений у частині першій статті 55 цього Закону, та якому кореспондує зміст присяги, наведений у частині першій статті 56 цього Закону (у редакції, чинній на час прийняття ВРЮ Спірного рішення).
Факти, що свідчать про порушення присяги суддею, обраного безстроково, встановлюються ВРЮ за результатами розгляду питання про звільнення судді з підстави, передбаченої пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України (порушення суддею присяги), після надання, зокрема, ТСК висновку про порушення суддею присяги.
Про внесення ВРЮ подання про звільнення судді відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України приймається рішення.
Суддя має право на оскарження рішення ВРЮ в порядку, визначеному КАС.
Повноваження щодо ухвалення рішення про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення судді з посади за порушення присяги на час ухвалення Спірного рішення було повноваженням та законодавчо встановленою виключною компетенцією ВРЮ - колегіального, незалежного органу, відповідального за формування незалежного високопрофесійного суддівського корпусу, здатного кваліфіковано, сумлінно та неупереджено здійснювати правосуддя на професійній основі. ВРЮ у своїй діяльності була незалежною від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання.
Розгляд висновку ТСК про визнання в діях судді порушення присяги та оцінка в ході такого розгляду обставин, викладених у висновку, здійснювалися ВРЮ під час виконання нею повноважень при розгляді питання про звільнення судді з підстави, передбаченої пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України (порушення суддею присяги). При вирішенні питання про звільнення судді з підстав порушення присяги наявність такого порушення ВРЮ визначала, керуючись власною оцінкою обставин, пов'язаних із цим питанням.
Вирішуючи справу про оскарження рішення ВРЮ про внесення подання про звільнення судді з посади за порушення присяги, зокрема надаючи оцінку такому рішенню, суд має діяти у рамках, визначених частиною другою статті 2 КАС. 
За таких обставин ВеликаПлата Верховного Суду погоджується з висновком Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про те, що ВРЮ діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, що визначають порядок звільнення суддів з посад та повноваження ВРЮ, та ухвалила мотивоване рішення в частині внесення подання про звільнення судді ОСОБА_6. з посади за порушення присяги виходячи з оцінки тих обставин, що були зазначені у висновку ТСК та які були установлені ВРЮ, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.
ВРЮ, перевіряючи дії судді щодо наявності порушень, встановила, що суддя ОСОБА_6., яка входила до складу суду апеляційної інстанції, що розглядав справи щодо застосування запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою до підсудних, залишаючи без змін ухвали слідчих суддів першої інстанції, не забезпечила повного і всебічного дослідження всіх обставин, постановила необґрунтовані судові рішення, що не відповідають нормам КПК України, Конвенції, а також практиці ЄСПЛ. Суддя ОСОБА_6.невиконанням покладених на неї професійних обов'язків під час гострого соціального конфлікту в Україні з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року завдала істотної шкоди демократичному конституційному ладу, правам і свободам громадян, інтересам суспільства та держави, що свідчить про порушення присяги судді, яка зобов'язує суддю об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов'язки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади. Допущені суддею порушення закону порочать звання судді, викликають сумнів у її об'єктивності та неупередженості.
Статтею 1 Кодексу суддівської етики, затвердженого 22 лютого 2013 року ХІ черговим з'їздом суддів України, установлено, що суддя повинен бути прикладом неухильного додержання вимог закону і принципу верховенства права, присяги судді, а також дотримання високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду.
Відповідно до Бангалорських принципів поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених резолюцією Економічної та Соціальної ради ООН 27 липня 2006 року № 2006/23, суддя повинен здійснювати свою судову функцію незалежно, виходячи виключно з оцінки фактів, відповідно до свідомого розуміння права, незалежно від стороннього впливу, спонукання, тиску, загроз чи втручання, прямого чи опосередкованого, що здійснюється з будь-якої сторони та з будь-якою метою. Об'єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов'язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття.
Частиною четвертою статті 54 Закону № 2453-VI (у редакції, що діяла на час постановлення рішень суддею ОСОБА_6.) визначалося, що суддя зобов'язаний своєчасно, справедливо та безсторонньо розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.
Частиною другою статті 32 Закону № 22/98-ВР (у редакції, що діяла на час ухвалення рішень суддею ОСОБА_6.) порушенням суддею присяги визнавалося вчинення ним дій, що, зокрема, порочать звання судді та можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів; порушення морально-етичних принципів поведінки судді.
У пункті 3.4 Рішення Конституційного Суду України від 11 березня 2011 року 
№ 2-рп/2011 у справі за конституційним поданням 53 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону України «Про Вищу раду юстиції» (далі - Рішення) визначено, що дотримання суддею присяги - його конституційно визначений обов'язок. Таким чином, присяга судді має правову природу одностороннього, індивідуального, публічно-правового, конституційного зобов'язання судді.
Згідно з пунктом 50 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів (далі - КРЄС) кожний окремий суддя повинен робити все можливе для підтримання судової незалежності на інституційному та особистому рівнях; судді повинні поводитися гідно при виконанні посадових обов'язків та в особистому житті; вони повинні виконувати свої обов'язки, не допускаючи проявів фаворитизму або дійсної чи видимої упередженості; судді повинні приймати свої рішення з урахуванням усіх моментів, важливих для застосування відповідних юридичних норм, та без урахування усіх питань, що не стосуються суті справи; вони повинні забезпечувати високий ступінь професійної компетентності.
Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком ВРЮ про те, що зазначені грубі порушення законодавства, допущені суддею ОСОБА_6., порочать звання судді та підривають авторитет правосуддя і були правильно кваліфіковані як порушення присяги. Стягнення у виді внесення подання ВРЮ про звільнення її з посади є пропорційним вчиненому та виправданим з огляду на негативні наслідки, зумовлені невиконанням суддею вимог процесуального закону.
Дослідивши матеріали справи, вислухавши всі аргументи та доводи представників позивача та відповідача, Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованим висновок ВРЮ про те, що ОСОБА_6 під час розгляду справ про застосування запобіжних заходів до ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_19, ОСОБА_16 та ОСОБА_15 не забезпечила всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин у цих справах і вирішення їх відповідно до закону.
З огляду на це Спірне рішення ВРЮ про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення, зокрема, ОСОБА_6 з посади судді Апеляційного суду міста Києва за порушення присяги є правомірним.
Велика Палата Верховного Суду вважає безпідставними доводи позивачки про довільність висновків ВРП про наявність в її діях ознак порушення вимог законодавства під час здійснення правосуддя за відсутності конкретних порушень, які були вчинені безпосередньо нею, а її було притягнуто до відповідальності за порушення присяги, якої вона навіть не давала та ніколи до неї не приводилась.
Як установлено судом та вбачається з матеріалів справи, на час обрання ОСОБА_6 членом Київського міського суду (21 листопада 1992 року) судді до присяги не приводились. Після набрання чинності Законом України від 15 грудня 1992 року № 2862-XII «Про статус суддів», яким було передбачено прийняття присяги вперше обраним суддею та визначено зміст такої присяги, раніше обрані судді до присяги не приводились з огляду на відсутність такої вимоги у зазначеному Законі та принцип незворотності закону в часі.
Водночас професійні судді, які реалізовують судову владу, що здійснюється незалежними та безсторонніми судами, мають виконувати завдання суду, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечуючи кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Судді у своїй діяльності керуються Конституцією та законами України. Порядок кримінального провадження на території України визначається кримінальним процесуальним законодавством України, відповідно до якого судді мають виконувати свої обов'язки.
Порушення обов'язків судді має наслідком притягнення судді до дисциплінарної відповідальності чи звільнення за порушення присяги. Так, у пункті 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України закріплена підстава звільнення судді з посади за порушення присяги.
Конституційний Суд України у Рішенні зазначив, що правовий статус судді передбачає як конституційно визначені гарантії незалежності та недоторканності суддів при здійсненні правосуддя, так і правову відповідальність за невиконання своїх обов'язків (абзац сьомий пункту 3.4 Рішення).
Додержання присяги є обов'язком судді, що передбачено пунктом 4 частини четвертої статті 54 Закону № 2453-VI та кореспондується з пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України. Вказане дає підстави вважати, що дотримання суддею присяги - його конституційно визначений обов'язок (абзац дев'ятий пункту 3.4 Рішення).
Таким чином, присяга судді має правову природу одностороннього, індивідуального та конституційного зобов'язання судді.
Дотримання суддею своїх обов'язків є необхідною умовою довіри до суду та правосуддя з боку суспільства (абзац десятий пункту 3.4 Рішення).
Зміст присяги судді полягає в урочистому зобов'язанні об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов'язки судді, дотримуватися морально-етичних принципів поведінки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади (частина перша статті 55 Закону № 2453-VI у редакції, чинній на момент постановлення ухвал судом апеляційної інстанції, до складу якого входила суддя Бартащук Л.В.).
Визначення законодавцем у Законі № 2453-VI змісту присяги, критеріїв її порушення, підстави звільнення з посади судді за порушення присяги свідчить про покладання на суддю особливо відповідальних обов'язків при здійсненні правосуддя та не звільняє суддю від обов'язку її дотримуватися, незважаючи на те, що суддя не був приведений до такої присяги в урочистій обстановці.
Порушення суддею присяги є однією з підстав для його звільнення з посади відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 126 Основного Закону України (абзац одинадцятий пункту 3.4 Рішення). Правове регулювання відповідальності судді за недодержання присяги судді у виді звільнення з посади відповідає Європейській хартії про закон про статус суддів 1998 року, згідно з якою до суддів можуть застосовуватися санкції за невиконання (неналежне виконання) одного з обов'язків, прямо визначених законом (абзац дванадцятий пункту 3.4 Рішення).
Визначення суті порушення присяги судді наведене в частинах другій і третій статті 32 Закону № 22/98-ВР (у редакції, чинній на момент постановлення ухвал судом апеляційної інстанції, до складу якого входила суддя ОСОБА_6.) і полягає у вчиненні ним дій, що, зокрема, порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів.
Велика Палата Верховного Суду вважає безпідставними доводи скаржника про те, що ТСК та ВРЮ порушили принцип індивідуального характеру юридичної відповідальності особи. А також доводи про те, що в оскаржуваному рішенні Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду не міститься розмежування, які саме дії того чи іншого судді містять ознаки порушення присяги та в чому вони проявились, а також те, що ВРЮ і Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду всупереч вимогам законодавства ототожнили порушення присяги з порушенням норм КПК.
Кримінальне провадження в апеляційному порядку здійснюється колегіально судом у складі не менше трьох професійних суддів. Судове рішення ухвалюється простою більшістю голосів суддів, що входять до складу суду, в нарадчій кімнаті. Відповідні питання вирішуються за результатами наради суддів шляхом голосування, від якого не має права утримуватися ніхто з суддів. Судове рішення підписують усі судді. У разі якщо суддя зі складу суду не погоджується із судовим рішенням, він має право викласти письмово окрему думку.
Той факт, що Спірне рішення ВРЮ стосується розгляду питання про наявність у діях ще 4 суддів ознак порушення присяги та відсутні оформлені щодо кожного судді окремі рішення, не свідчить про порушення принципу індивідуальної відповідальності. Навіть у практиці ЄСПЛ є рішення, ухвалені щодо кількох відповідачів і за декількома зверненнями, поданими різними заявниками й об'єднаними в одне провадження відповідно до пункту 1 правила 42 Регламенту цього Суду.
Так, дії судді ОСОБА_6., зазначені у висновку ТСК, що розглядався ВРЮ, вчинені під час прийняття судових рішень судом апеляційної інстанції, до складу якого входила суддя ОСОБА_6. та інші судді, щодо яких ТСК також ухвалила висновки про визнання в їх діях порушення присяги судді, а ВРЮ обґрунтовано у своєму рішенні надала оцінку діям кожного із суддів, які входили до складу колегії, зокрема й судді ОСОБА_6., зважаючи на факти, установлені щодо кожної з кримінальних справ. Тому встановлення у Спірному рішенні вини у порушенні присяги кожним із 5 суддів, яких це рішення стосується,  не призвело до порушення принципу індивідуальної юридичної відповідальності.
Реалізація принципу індивідуальної юридичної відповідальності, що закріплений у статті 61 Конституції України, забезпечується положенням частини другої статті 96 Закону № 2453-VI (у редакції, чинній на час здійснення дисциплінарного провадження), за яким під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.
ВРЮ дійшла висновків про порушення суддею ОСОБА_6. присяги у результаті дій, що оцінені як такі, що завдали істотної шкоди демократичному конституційному ладу, правам і свободам громадян, інтересам суспільства та держави.
Порушення суддею присяги єдиним наслідком передбачає звільнення судді з посади на підставі пункту 5 частини п'ятої статі 126 Конституції України, тому особа судді, її позитивна характеристика, відсутність дисциплінарних стягнень, значний стаж роботи на посаді судді, наявність нагород і заохочень не дають підстав для застосування більш м'якого дисциплінарного стягнення, а отже, не дають підстав вважати, що ВРЮ порушила принцип пропорційності застосування дисциплінарного стягнення.
Щодо аргументів скаржника про порушення ВРЮ та судом принципу, за яким суддя не може нести відповідальність за ухвалене рішення, внаслідок чого фактично переглянуто судові рішення, що суперечить нормам Конституції та законів України, слід зазначити таке.
Як зазначено у Висновку № 1 (2001) від 23 листопада 2001 року КРЄС до уваги Комітету Міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судової влади та незмінюваності суддів, незалежність суддів є прерогативою чи привілеєм, що надається не на користь власних інтересів судді, а для забезпечення верховенства права та в інтересах тих осіб, які прагнуть та очікують правосуддя.
Суди та судді у своїй діяльності не завжди керуються виключно Конституцією та законами України, піддаються протиправному впливу посадових осіб органів державної влади, суб'єктів політичної діяльності, допускають безкарне втручання у вирішення судових справ, що завдає істотної шкоди демократичному конституційному ладу, правам і свободам громадян, інтересам суспільства та держави.
Також судом було враховано приписи Декларації щодо принципів незалежності судової влади, прийнятої 14 жовтня 2015 року Конференцією голів верховних судів країн Центральної та Східної Європи (о. Бріоні, Хорватія), якими закріплено принципи, які встановлюють стандарти незалежності судової влади як однієї з трьох гілок державної влади, згідно з якими жоден суддя не повинен притягатися до дисциплінарної відповідальності чи звільнятися за винесені ним судові рішення, окрім як у разі грубої недбалості чи навмисного порушення закону, та положення Бангалорських принципів поведінки суддів, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року № 2006/23, які наводять визначення об'єктивності судді як принципу: «Об'єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов'язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття».
Крім того, стаття 6 Конвенції встановлює, що справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.
За таких обставин слід погодитися з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_6 під час розгляду справ про застосування запобіжних заходів до ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_19, ОСОБА_16 та ОСОБА_15 не забезпечила всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин у цих справах і вирішення їх відповідно до закону. А отже, встановлені в ході дисциплінарного провадження факти підтверджують недотримання позивачем присяги судді, яка зобов'язує суддю об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, зокрема, невстановлення суддею обставин, які підлягали обов'язковому з'ясуванню при розгляді справ, та порушення прав осіб, які притягувалися до відповідальності. ВРЮ не втручалась у суть постановлених судових рішень, а лише констатувала факт недотримання ОСОБА_6 присяги судді.
Щодо доводів ОСОБА_6 про наявність у ВРЮ підстав для залишення без розгляду висновку ТСК, оскільки, на її думку, до ТСК із відповідними заявами звернулися особи, які не є суб'єктами такого звернення, визначеними у частині другій статті 2 Закону № 1188-VII; ТСК прийняла висновок за межами дії своїх повноважень; дисциплінарне провадження не могло порушуватися за заявою ОСОБА_26, оскільки подана поза межами спеціально визначеного строку для подання таких заяв, - слід зазначити таке.
Аналіз норм Закону № 1188-VII, яким визначено правові та організаційні засади проведення спеціальної перевірки суддів судів загальної юрисдикції, свідчить, що ТСК, яка утворена з метою реалізації цього Закону, зокрема задля проведення перевірки суддів суду загальної юрисдикції з метою підвищення авторитету судової влади України та довіри громадян до судової гілки влади, відновлення законності і справедливості, є державним тимчасовим спеціальним органом, що здійснює свою діяльність на підставі цього Закону, відповідно до Регламенту ТСК. За результатами проведення перевірки суддів ТСК ухвалює обґрунтований висновок.
Аналіз норм Закону № 22/98-ВР, Закону № 2453-VI, Регламенту Вищої ради юстиції, затвердженого її рішенням від 30 серпня 2015 року № 355/0/15-15, якими визначено процедуру звільнення суддів, а також Закону № 1188-VII свідчить, що повноваження щодо перевірки заяв на відповідність вимогам, установленим Законом № 1188-VII, має ТСК, яка наділена правом, у разі виявлення невідповідності заяви вимогам цього Закону, повернути заяву заявнику без розгляду на підставі частини четвертої статті 2 зазначеного Закону. Направлений ТСК до ВРЮ висновок є обов'язковим для розгляду ВРЮ. ВРЮ не мала повноважень залишати такий висновок без розгляду.
Не знайшли свого підтвердження й доводи ОСОБА_6 про те, що суддя апеляційного суду, який у складі колегії суддів прийняв судове рішення про залишення без змін рішення суду першої інстанції про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не може бути суб'єктом відповідальності у розумінні положень пунктів 2, 3 частини першої статті 3 Закону № 1188-VII.
Аналіз норм пунктів 2, 3 частини першої статті 3 Закону № 1188-VII свідчить, що судді апеляційних судів мають нести відповідальність за дії щодо ухвалення рішення про залишення без змін судового рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. У цьому Законі не визначено, що перевірка проводиться тільки щодо рішень слідчих суддів про обрання запобіжних заходів стосовно підсудних та рішень таких суддів про залишення без змін обраних запобіжних заходів. Причини ухвалення Закону № 1188-VII, цілі введеного цим Законом тимчасового посиленого заходу - спеціальної перевірки суддів загальної юрисдикції з метою підвищення авторитету судової влади України та довіри громадян до судової гілки влади, відновлення законності та справедливості, свідчать, що суб'єктом відповідальності у розумінні положень пунктів 2, 3 частини першої статті 3 Закону № 1188-VII є судді загальних судів, які у визначені законом період та умови одноособово або у складі колегій розглядали справи щодо застосування запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, незалежно від того, чи це слідчі судді, які обирали запобіжний захід, чи судді суду апеляційної інстанції, які входили до складу суду, який переглядав такі судові рішення в апеляційному порядку.
Не погоджується Велика Палата Верховного Суду й з аргументами ОСОБА_6 про неправильне, на її думку, застосування ВРЮ строків притягнення її до відповідальності. 
Відповідно до частини четвертої статті 87 Закону № 2453-VI (у редакції, чинній на час розгляду судом апеляційної інстанції, до складу якого входила ОСОБА_6, зазначених вище справ) дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше шести місяців із дня відкриття Вищою кваліфікаційною комісією суддів України провадження в дисциплінарній справі, але не пізніше року з дня вчинення проступку, без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.
Статтею88 цього Закону у зазначеній редакції передбачено дисциплінарне стягнення стосовно судді та порядок його зняття.
Так, частиною першою цієї статті було передбачено єдине дисциплінарне стягнення - у виді догани.
Передбачена статтею 105 цього Закону (у зазначеній редакції) відповідальність за порушення присяги у виді звільнення судді з посади не була визначена у Законі як дисциплінарне стягнення.
Таким чином, строк, визначений у частині четвертій статті 87 Закону № 2453-VI у зазначеній редакції, поширювався тільки на дисциплінарне стягнення у виді догани. До набрання чинності змінами до Закону № 22-98-ВР, Закону № 2453-VI, внесеними Законом № 192-VIII, законодавство України не передбачало строку для притягнення судді до відповідальності за порушення присяги судді, і тільки з 27 лютого 2015 року - дня набрання чинності зазначеними змінами у частині другій статті 32 Закону № 22-98-ВР було встановлено, що провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження.
Правила і строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження, визначені у Законі № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII).
Стаття 96 цього Закону визначає порядок прийняття рішення у дисциплінарній справі стосовно судді, зокрема у частині четвертій цієї статті визначено строк застосування дисциплінарного стягнення - не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.
Враховуючи наведене, строком для притягнення судді до відповідальності за порушення присяги судді є три роки з дня порушення присяги без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.
Щодо ж до доводів ОСОБА_6 про те, що Закон № 1188-VII не відповідає Конституції України, оскільки підписаний виконуючим обов'язки Президента України, передбачає ризики вибіркового правосуддя, порушує принцип правової визначеності стосовно позивачки з огляду на прийняття нею у складі суду ухвал у період, коли цього Закону ще не було, ВеликаПалата Верховного Суду зазначає, що цей Закон не визнаний у встановленому законом порядку таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), а також враховує, що Закон № 1188-VII прийнято з метою відновлення авторитету судової влади та на вимогу громадськості за особливих умов, що склалися у державі.
Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що ВРЮ повно встановила факти та надала їм обґрунтовану оцінку, за результатами якої дійшла висновку про недотримання позивачкою присяги судді, яка зобов'язує суддю об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя. ВРЮ не втручалась у суть постановлених судових рішень, а надала оцінку діям судді і встановила факт порушення суддею присяги.
Оскільки ВРЮ оцінювала не судові рішення, ухвалені суддею ОСОБА_6., а саме дії судді під час судового розгляду, твердження позивачки про те, що оскаржуване рішення містить оцінку її дій та рішень судді під час розгляду справ, не можна вважати обґрунтованим.
Всупереч доводам скаржника Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду в межах компетенції було надано оцінку всім доводам позовної заяви в повному обсязі.
Оскільки, приймаючи Спірне рішення, ВРЮ діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо, пропорційно, з урахуванням права судді на участь у процесі прийняття рішення, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_6 
Стосовно сумніву представника позивача у безсторонності суддів Великої Палати Верховного Суду, які, на думку ОСОБА_4, вже встановили правомірність Спірного рішення в частині ОСОБА_10 у постанові від 6 грудня 2018 року у справі № 800/26/17 (800/261/16), Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на таке.
У справі № 800/26/17 (800/261/16) Велика Палата Верховного Суду оцінювала доводи апеляційної скарги ОСОБА_10 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2018 року про відмову у задоволенні її позову.
У постанові Великої Палати Верховного суду у справі № 800/26/17 (800/261/16) відсутні висновки щодо законності Спірного рішення, а надана оцінка висновкам ВРЮ щодо встановлення ознак порушення присяги у діях судді ОСОБА_10
Згідно з положеннями статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду розглянув справу з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, то апеляційна скарга ОСОБА_6  задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 266, 308, 310, 315, 316, 322, 325Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.
2. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14 травня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий             суддя                                                                                              В. С. Князєв
Суддя-доповідач | О. Б. Прокопенко
Судді:                                            Н. О. Антонюк | Н. П. Лященко
С. В. Бакуліна | Л. І. Рогач
В. В. Британчук | І. В. Саприкіна
Д. А. Гудима | О. М. Ситнік
О. С. Золотніков | В. Ю. Уркевич
О. Р. Кібенко                                                        Л. М. Лобойко | О. Г. Яновська