Постанова
Іменем України 
 
15 травня 2019 року                                                                     
м. Київ                                                                   
 
справа № 335/110/15-ц
провадження № 61-29779св18 
                                                                                                                           
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,  Усика Г. І., 
 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_2 ,
відповідачі: Державна установа «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області», Державна казначейська служба України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 10 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Дашковської А. В., Онищенко Е. А., Полякова О. З.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, третя особа - Відділ медичного забезпечення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (далі - ВМЗ ГУ МВС України в Донецькій області), про поновлення на роботі, стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 посилалася на те, що з 23 травня                2012 року до 14 листопада 2014 року вона працювала на посаді головного бухгалтера лікарні з поліклінікою Горлівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України  в Донецькій області (далі - Горлівське МУ ГУ МВС України в Донецькій області), розташованої в місті Горлівці Донецької області, яка належить до сфери управління ВМЗ ГУ МВС України в Донецькій області. На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595 «Про деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства» (далі - постанова КМУ № 595) Горлівське МУ ГУ МВС України в Донецькій області було переміщено у місто Маріуполь - населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Наказом начальника ГУ МВС України в Донецькій області полковника міліції ОСОБА_15 від 14 листопада 2014 року № 401 о/с її було звільнено з посади головного бухгалтера бухгалтерії лікарні (з поліклінікою) міста Горлівки ГУ МВС України в Донецькій області у зв`язку з відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з установою на підставі пункту 6 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Вважала своє звільнення незаконним, оскільки її не повідомили про переведення лікарні на контрольовану державою Україна територію та не запропонували переїхати на нове місце дислокації лікарні, тому просила скасувати наказ ГУМВС України в Донецькій області                  від 14 листопада 2014 року № 401 о/с в частині звільнення з роботи та поновити її на посаді головного бухгалтера лікарні з поліклінікою Горлівського МУ ГУ МВС України в Донецькій області. При звільненні з роботи відповідач не провів з нею розрахунку і не виплатив їй заборгованість із заробітної плати за період з вересня 2014 року               до 14 листопада 2014 року в сумі 13 192 грн 74 коп., яку просила стягнути на свою користь. Також відповідач повинен виплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення за період з 15 листопада 2014 року до 12 січня 2015 року в розмірі 8 519 грн 94 коп. Своєю бездіяльністю відповідач завдав їй моральної шкоди, яка полягає в тому, що вона довгий час вимушена була залишатися на території, яка контролюється терористами, для з`ясування обставин, що призвели до невиплати належних їй грошових коштів, у зв`язку з чим просила стягнути на свою користь         13 000 грн на відшкодування вказаної шкоди.  
 
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 24 лютого                 2015 року Державну казначейську службу України залучено до участі у справі як співвідповідача.
 
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 24 лютого                2015 року позовні вимоги в частині поновлення на роботі на посаді головного бухгалтера лікарні та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 8 519 грн 94 коп. залишено без розгляду.
 
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 22 травня                   2015 року, внесеною в журнал судового засідання, третю особу ВМЗ ГУ МВС України в Донецькій області замінено на Сектор медичного забезпечення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області.
 
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 13 листопада 2015 року Сектор медичного забезпечення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області залучено до участі у справі як співвідповідача.
 
У грудні 2015 року ОСОБА_2 остаточно уточнила позовні вимоги і просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість із заробітної плати за період з вересня до листопада 2014 року в розмірі 13 192 грн 74 коп., суму вихідної допомоги при звільненні - 4 915 грн 33 коп., компенсацію за три календарних дні невикористаної щорічної відпустки - 501 грн 48 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 60 950 грн 34 коп. та 13 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 20 січня                   2016 року, внесеною в журнал судового засідання, Державну установу «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» (далі - ДУ «ТМО МВС України по Донецькій області») залучено до участі у справі як правонаступника Сектора медичного забезпечення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області.
 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 20 січня                   2016 року у складі судді Рибалко Н. І. позов задоволено. Стягнуто з ДУ «ТМО МВС України по Донецькій області» на користь ОСОБА_2 заборгованість із заробітної плати в розмірі 13 192 грн 74 коп., суму вихідної допомоги при звільненні - 4 915 грн 33 коп., компенсацію за час невикористаної щорічної відпустки - 501 грн 48 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 60 950 грн 34 коп., всього - 79 559 грн 89 коп. Виплату заборгованості із заробітної плати, суму вихідної допомоги при звільненні, компенсацію за час невикористаної щорічної відпустки, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні проведено за вирахуванням податку на прибуток та інших обов`язкових платежів. Стягнуто з                     ДУ «ТМО МВС України по Донецькій області» на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_2 надала суду належні докази на підтвердження нарахованих, але не виплачених їй грошових коштів. Відповідачем не спростовано доводів позивача та не надано доказів на підтвердження своїх заперечень. Задовольняючи позов у частині відшкодування моральної шкоди, суд врахував вимоги розумності та справедливості. 
 
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 21 квітня 2016 року апеляційну скаргу ДУ «ТМО МВС України по Донецькій області» відхилено, а рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 20 січня 2016 року залишено без змін.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року касаційну скаргу ДУ «ТМО МВС України по Донецькій області» задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області                        від 21 квітня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Останнім рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 10 жовтня 2017 року апеляційну скаргу  ДУ «ТМО МВС України по Донецькій області» задоволено. Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 20 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачем не надано доказів виконання нею протягом жовтня-листопада 2014 року посадових обов`язків головного бухгалтера лікарні з поліклінікою, яка передислокувалася до міста Маріуполя. ОСОБА_2 не прибула до міста Маріуполя, не приступила до роботи на новому місці дислокації установи, тому не має права на отримання заробітної плати за вказаний час. Тимчасовим порядком фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595, виплата заробітної плати особам, що залишилися на неконтрольованій території, навіть при наявності поважних для цього причин, не передбачена. Також не підлягають задоволенню вимоги про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та вихідної допомоги у зв`язку з їх недоведеністю. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди також не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_2 не доведено причинний зв`язок між діями відповідача та завданою їй шкодою.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У листопаді 2017 року   ОСОБА_2  подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 10 жовтня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на доводи апеляційної скарги про відсутність в матеріалах справи доказів недостовірності відомостей, викладених у довідці підприємства про розмір заборгованості із заробітної плати, яка була оформлена згідно з трудовим законодавством, за підписом виконуючого обов`язки начальника і головного бухгалтера та затверджена печаткою установи. Судом апеляційної інстанції не дано належної оцінки тому факту, що справа містить розрахункові відомості із заробітної плати лікарні з поліклінікою Горлівського МУ ГУ МВС України у Донецькій області за вересень-листопад 2017 року, однак відповідачем протягом тривалого розгляду справи не скасовано, не внесено жодних змін, доповнень, уточнень щодо сум нарахованої заробітної плати. В матеріалах справи наявні належним чином засвідчені розрахункові відомості із заробітної плати, звіти про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за липень-жовтень 2014 року з відміткою фіскальних органів про їх отримання. Вона не була належним чином попереджена, як того вимагає стаття 32 КЗпП України, про переміщення установи до міста Маріуполя. При розгляді цієї справи суд апеляційної інстанції не врахував практику Верховного Суду України. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України               від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
23 травня 2018 року справу № 335/110/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що з 23 травня 2012 року ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з Горлівським МУ ГУ МВС України у Донецькій області та працювала на посаді головного бухгалтера лікарні з поліклінікою.
 
З витягу з Єдиного державного реєстру про проведення державної реєстрації юридичної особи встановлено, що лікарня з поліклінікою Горлівського МУ ГУ МВС України у Донецькій області знаходилася за адресою: Донецька область, місто Горлівка, проспект Леніна, 10, та входила до сфери управління  ВМЗ ГУ МВС України в Донецькій області.
 
Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 було введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».
 
У липні 2014 року адміністративна будівля ГУ МВС України в Донецькій області, яка знаходилася на той час у місті Донецьку, була захоплена незаконними збройними формуваннями. На виконання телеграм МВС України від 04 липня 2014 року № 13569 та № 1357/Ав місцем нової дислокації ГУ МВС України в Донецькій області було визначено місто Маріуполь. 
 
08 жовтня 2014 року у зв`язку із загостренням оперативної обстановки у місті Донецьку начальником ГУМВС України у Донецькій області було направлено службовий лист № 3628/Пв до ВМЗ ГУ МВС України в Донецькій області, яким начальнику ВМЗ ГУМВС України в Донецькій областіполковнику міліції        Олефіренку В. Л . запропоновано провести роз`яснювальну роботу в колективі та передислокувати весь особовий склад до міста Маріуполя для подальшого виконання службових обов`язків.
 
Наказом начальника ГУ МВС України в Донецькій області від 14 жовтня 2014 року               № 1733 виконання обов`язків начальника ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області за не вакантною посадою тимчасово строком на чотири місяці було покладено                  з 14 жовтня 2014 року на майора міліції ОСОБА_4 
 
14 жовтня 2014 року тимчасово виконуючим обов`язки (далі - т.в.о.) начальника ВМЗ ГУ МВС України в Донецькій області майором міліції Любинецькою О. М. було видано наказ № 1 «Щодо передислокації ВМЗ ГУ МВС України в Донецькій області до міста Маріуполя».
 
Апеляційним судом встановлено, що згідно з актом від 09 жовтня 2014 року № 354 та актом від 14 жовтня 2014 року № 358, складеними виконуючим обов`язки заступника начальника лікарні з поліклінікою по ЕТН, дільничним лікарем-педіатром, статистиком медичним та представником профспілки трудового колективу лікарні з поліклінікою Маріупольського міського управління ГУ МВС України в Донецькій області, що станом на 09 та 14 жовтня 2014 року у місто Маріуполь для подальшого виконання службових обов`язків прибуло 7 (сім) співробітників ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області, а саме ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,          ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 Інші працівники до міста Маріуполя  не прибули з невідомих обставин і до роботи не приступили. З`ясувати причину відсутності на робочому місці інших працівників неможливо у зв`язку з відсутністю інформації про їх місце перебування.
 
Згідно з актом від 28 жовтня 2014 року № 375, складеним виконуючим обов`язки заступника начальника лікарні з поліклінікою по ЕТН, дільничним лікарем-педіатром, статистиком медичним та представником профспілки трудового колективу лікарні з поліклінікою Маріупольського міського управління ГУ МВС України в Донецькій області, що станом на 28 жовтня 2014 року у місто Маріуполь для подальшого виконання службових обов`язків прибуло 10 (десять) співробітників ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області, а саме ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .  Інші працівники до міста Маріуполя  не прибули з невідомих обставин і до роботи не приступили. З`ясувати причину відсутності інших працівників на робочому місці неможливо у зв`язку з відсутністю інформації про їх місце перебування.
 
Станом на 13 листопада 2014 року у місто Маріуполь для подальшого виконання службових обов`язків прибуло 9 (дев`ять) співробітників ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області, а саме ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,                   ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,  ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,                   ОСОБА_14   Інші працівники до міста Маріуполя  не прибули з невідомих обставин і до роботи не приступили. З`ясувати причину відсутності інших працівників на робочому місці неможливо у зв`язку з відсутністю інформації про їх місце перебування.
 
Згідно з актом від 08 грудня 2014 року № 7, складеним т.в.о. начальника ВМЗ ГУ МВС України в Донецькій області, начальником лікарні з поліклінікою ВМЗ ГУ МВС України в Донецькій області, старшим діловодом ВМЗ ГУ МВС України в Донецькій області, печатки, штампи, фінансово-облікова документація лікарні з поліклінікою міста Горлівки ВМЗ ГУ МВС в Донецькій області, лікарні з поліклінікою міста Макіївки ВМЗ ГУ МВС України в Донецькій області, які зберігалися у приміщеннях вказаних лікарень у відповідальних осіб, не були надані до нового місця дислокації, з огляду на що вказані печатки, штампи, фінансово-облікова документація не перебувають у розпорядженні посадових осіб ВМЗ ГУ МВС України в Донецькій області. Місцезнаходження їх не відоме.
 
За фактом втрати печаток, штампів, первинних документів бухгалтерського обліку та фінансової звітності лікарні з поліклінікою міста Горлівки ВМЗ ГУ МВС в Донецькій області 17 червня 2016 року до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про скоєння кримінального правопорушення, передбаченого статтею 341 Кримінального кодексу України (захоплення державних або громадських будівель чи споруд).
 
Отже, довідки від 14 листопада 2014 року № 187, 189-191 про заборгованість із заробітної плати ОСОБА_2 скріплені печаткою та штампами лікарні з поліклінікою міста Горлівки ВМЗ ГУ МВС України в Донецькій області, які втрачені.
 
Згідно з листом Сектору медичного забезпечення ГУ МВС України в Донецькій області від 05 серпня 2015 року № 300, адресованим судді Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя Рибалко Н. І., надати перелік документів, визначений в ухвалі Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 19 червня 2015 року про витребування доказів, необхідних для розгляду справи, не виявилося можливим, оскільки ОСОБА_2 не переїхала разом з установою до міста Маріуполя та не приступила до виконання своїх обов`язків, вся бухгалтерська, фінансова документація залишилася на тимчасово окупованій території у місті Горлівці Донецької області.
 
Частиною першою статті 94 КЗпП України та частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
 
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, наведене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.
 
Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня                    1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. 
 
Відповідно до пункту 4 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595 (далі - Порядок № 595), заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) виплачується та виплати за час щорічної відпустки працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи, яка переміщена на контрольовану територію, здійснюються, якщо установа продовжує функціонувати і працівники (військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу) виконують свої обов`язки. Переміщення установи на контрольовану територію, а також її функціонування на цій території здійснюється за рішенням органу вищого рівня.
 
Як зазначено вище, ОСОБА_2 не прибула для подальшого виконання своїх службових обов`язків до міста Маріуполя і до роботи не приступила з невідомих причин, у зв`язку з чим т.в.о. начальника ВМЗ ГУ МВС України в Донецькій області майором міліції ОСОБА_4 було запропоновано звільнити її із займаної посади на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України.
 
В табелях обліку робочого часу за жовтень-листопад 2014 року, підписаних начальником лікарні з поліклінікою ОСОБА_5 , ОСОБА_2 не значиться такою, що виконувала свої трудові обов`язки.
 
Наказом начальника ГУ МВС України в Донецькій області полковника міліції ОСОБА_15 від 14 листопада 2014 року № 401 о/с головного бухгалтера бухгалтерії лікарні (з поліклінікою) міста Горлівки ГУ МВС України в Донецькій області 
ОСОБА_2 звільнено із займаної посади на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України (відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з установою). Підставою для звільнення стала доповідна записка т.в.о. начальника ВМЗ ГУ МВС України в Донецькій області Любинецької О. М. від 13 листопада           2014 року № 411.
 
Частиною третьою статті 10, частиною першою статті 60 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
З огляду на викладене  суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ДУ «ТМО МВС України по Донецькій області» не мала реальної можливості ознайомити ОСОБА_2 з наказом від 14 листопада 2014 року № 401 о/с, оскільки позивач не прибула до міста Маріуполя, а відповідач не міг направити копію такого наказу позивачу поштовим відправленням, так як ОСОБА_2 перебувала на території міста Горлівки Донецької області, до якого, згідно з повідомленням Укрпошти, було тимчасово призупинено надіслання поштових відправлень.                     ОСОБА_2 знала про передислокацію медичного закладу до міста Маріуполя, що підтверджується письмовими поясненнями лікаря ОСОБА_13 на ім`я т.в.о. начальника ВМЗ ГУ МВС України в Донецькій області Любинецької О. М. щодо проведення зборів з цього питання, в яких позивач брала участь. Той факт, що ОСОБА_2 не була ознайомлена з наказом про її звільнення, не спростовує сам факт такого звільнення, оскільки вона з жовтня 2014 року до нового місця дислокації установи не прибула. З грудня 2014 року ОСОБА_2 було відомо про існування вказаного наказу, однак він нею не оспорений.
 
У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не прибула на територію, на якій органи державної влади здійснювали свої повноваження, і протягом жовтня-листопада 2014 року не виконувала своїх службових обов`язків головного бухгалтера лікарні з поліклінікою на контрольованій Україною території, апеляційний суд правильно виходив з того, що відповідно до статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про оплату праці» позивач не має права на отримання винагороди за виконану роботу - заробітної плати за цей час. Відповідно до Порядку № 595 виплата заробітної плати особам, що залишилися на неконтрольованій території, навіть за наявності поважних для цього причин, не передбачена, тому підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати за жовтень-листопад 2014 року немає. Відсутні також підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 501 грн 48 коп. та вихідної допомоги в розмірі 4 915 грн 33 коп.,оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту невикористання позивачем щорічних відпусток за період її роботи з 23 травня  2012 року по день звільнення.
 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 також просила стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення та відшкодувати моральну шкоду.
 
Відповідно до статті 117 КЗпП України вразі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
 
Згідно з частиною першою статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
 
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, то підстав для їх задоволення також немає.  
 
Доводи касаційної скарги про відсутність у матеріалах справи доказів щодо недостовірності відомостей, викладених у довідці підприємства про розмір заборгованості із заробітної плати, спростовуються встановленими судами обставинами справи та наведеними в оскаржуваному судовому рішенні висновками, згідно з якими з жовтня 2014 року лікарня з поліклінікою у місті Горлівці Донецької області припинила свою діяльність у зв`язку з тимчасовою окупацією зазначеної території. Всі працівники вказаної установи були зобов`язані передислокуватися до міста Маріуполя. Однак  ОСОБА_2 на нове місце дислокації медичного закладу в місті Маріуполі не прибула, що підтверджується актами, складними ВМЗ ГУ МВС України в Донецькій області, тобто не виконувала своїх службових обов`язків головного бухгалтера лікарні з поліклінікою на контрольованій Україною території.
 
Зазначене також підтверджується довідкою Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ МВС в Донецькій області від 04 серпня 2015 року                         № 424/15 УФ, згідно з якою фінансову та бухгалтерську звітність за вересень-листопада 2014 року від колишнього головного бухгалтера лікарні з поліклінікою Горлівського МУ ГУ МВС України в Донецькій області за підписом головного бухгалтера ОСОБА_2 Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ МВС в Донецькій області не отримувало, а вся фінансово-облікова документація, печатки і штампи залишилися на непідконтрольній Україні території, що встановлено актом від 08 грудня 2014 року № 7, складеним працівниками ВМЗ ГУ МВС України в Донецькій області.
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що ОСОБА_2 не була належним чином повідомлена про зміну істотних умов праці, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
 
Відповідно до частини першої статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника.
 
Передислокація Горлівського МУ ГУ МВС України в Донецькій області до міста Маріуполя не є зміною істотних умов праці у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, які допускаються відповідно до частини третьої статті 32 КЗпП України при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою (зміна систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших) та про зміну яких працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. 
 
Переведення на роботу в іншу місцевість разом з Горлівським МУ ГУ МВС України в Донецькій області було обумовлено терміновими оперативними обставинами, пов`язаними із захопленням частини території України незаконними збройними формуваннями, що загрожувало життю та здоров`ю як працівників ВМЗ ГУ МВС України в Донецькій області, так і відвідувачів та хворих лікарні та поліклініки, які згідно з Положенням про ВМЗ ГУ МВС України в Донецькій області надавали медико-санітарну допомогу контингентам, що визначаються наказами МВС України.
 
Посилання у касаційні скарзі на те, що при розгляді цієї справи суд апеляційної інстанції не врахував практику Верховного Суду України, наведену в постанові                   від 12 квітня 2017 року у справі № 219/5690/2014-ц, також не заслуговують на увагу, оскільки  Верховним Судом України вирішувався спір із правовідносин, які не є подібними до тих, що виникли між сторонами у цій справі, а стосувався стягнення належних до виплати працівнику сум під час звільнення директора відокремленого підрозділу «Виробнича одиниця ОКП «ДТКЕ» Жданівкатепломережа» з роботи за згодою сторін  на підставі статті 38 КЗпП України. 
 
Обставини справи встановлені судом апеляційної інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. 
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі переоцінювати докази.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
                                               
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 10 жовтня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | В. О. Кузнєцов
| А. С. Олійник
| С. О. Погрібний   Г. І. Усик