Постанова
Іменем України        
 
17 квітня 2019 року                                                                      
м. Київ                                                                   
 
справа № 523/4591/16-ц
провадження № 61-12026св18 
                                                                                                                           
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Бочевара Михайла Павловича на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 15 травня 2017 року у складі судді Бабакова В. П. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2018 року у складі колегії суддів: Громіка Р. Д.,                  Черевка П. М., Драгомерецького М. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2,             ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом їй на праві власності належить 21/50 частина домоволодіння АДРЕСА_1. Відповідачі як родичі колишнього власника цього домоволодіння проживають у ньому без її згоди, володіють ним незаконно, чим порушують її право на користування та розпорядження вказаним майном. У 2004 році відповідачі без її згоди та дозвільних документів самочинно прибудували до домоволодіння тамбур під літерою 3-3 поверхового плану будинку, а у 2008 році - самочинно збільшили розміри зазначеного тамбуру, чим значно погіршили її житлові умови, зменшивши освітлення її кімнат. Її неодноразові вимоги до відповідачів щодо знесення самочинно збудованого тамбуру залишилися без реагування. У грудні 2015 року працівниками Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області було виявлено самочинно збудований відповідачами тамбур, а             08 грудня 2015 року - винесено постанову про притягнення її до адміністративної відповідальності у зв'язку з тим, що вона є власником нерухомості. Бездіяльність відповідачів спричиняє їй моральні страждання, а численні судові справи принижують її, порушують звичайний ритм життя, вимагають додаткових зусиль для захисту своїх конституційних прав. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила: зобов'язати відповідачів усунути їй перешкоди в користуванні 21/50 частиною домоволодіння АДРЕСА_1 шляхом знесення тамбуру під літерою 3-3 поверхового плану будинку; стягнути з відповідачів на свою користь штраф у розмірі 170 грн, накладений на неї постановою у справі про адміністративне правопорушення, та 20 000 грн з кожної - на відшкодування моральної шкоди.
 
Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 15 травня 2017 року позов задоволено частково. Зобов'язано солідарно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 21/50 частиною домоволодіння АДРЕСА_1 шляхом знесення за свій рахунок тамбуру під літерою 3-3 згідно з технічною документацією, яка зареєстрована в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості». Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1  170 грн матеріальної шкоди, 5 000 грн - на відшкодування моральної шкоди, всього -                   5 170 грн. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь                   ОСОБА_1  витрати на юридичну допомогу в розмірі 1 000 грн, судовий збір в розмірі 1 929 грн 20 коп., всього - 2 929 грн 20 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що відповідачі повинні знести за свій рахунок самовільно збудований ними тамбур. Пояснення відповідачів про те, що вказаний тамбур вони не будували, суд не прийняв до уваги, оскільки це приміщення знаходиться в їх фактичному користуванні, що ними не заперечувалося. Також позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що своїми неправомірними діями відповідачі перешкоджають позивачу користуватися майном.
 
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 15 травня 2017 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У лютому 2018 року представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокат Бочевар М. П. подав касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду міста Одеси                від 15 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що приєднавши до матеріалів справи нові докази, суд першої інстанції в порушення вимог статті 168 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на ухвалення рішення судом першої інстанції (далі - ЦПК України 2004 року), не виніс будь-якого процесуального документа про їх приєднання. Тамбур під літерою 3-3 чи будь-які інші житлові та нежитлові приміщення, які займають відповідачі, не належать на праві власності ОСОБА_1, тому не зрозуміло, яким чином вони можуть порушувати право користування та розпорядження частиною домоволодіння, що належить позивачу. Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 13 липня 2015 року у справі                             № 523/2450/15-ц про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 21/50 частин спірного домоволодіння є виконаним, тому висновки судів попередніх інстанцій про його невиконання є хибними і спростовуються матеріалами справи, в яких містяться постанови державного виконавця від 30 листопада 2017 року про фактичне виконання цього судового рішення. В матеріалах справи відсутні докази зведення саме відповідачами  спірного тамбура. Суди попередніх інстанцій не з'ясували, чим підтверджується факт завдання позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні та чи є в цьому їх вина. Вирішуючи спір, місцевий суд в порушення положень статті 10 ЦПК України 2004 року вийшов за межі позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 не просила усунути їй перешкоди в користуванні земельною ділянкою.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 23 березня  2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Суворовського районного суду міста Одеси.
 
08 травня 2018 року справа № 523/4591/16-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодекс України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
 
За змістом статті 213 ЦПК України 2004 року та статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року та частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення в повній мірі не відповідають.
 
Судами встановлено та не заперечувалося сторонами, що ОСОБА_1 є власником 21/50 частини домоволодіння АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 16 серпня 2004 року державним нотаріусом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори Романовою В. В. та зареєстрованим в реєстрі за № 1-1381.
 
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є родичами колишнього власника 21/50 частини вищевказаного домоволодіння ОСОБА_6.
 
Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 13 липня 2015 року у справі 3 523/2450/15-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про позбавлення права користування частиною домоволодіння і виселення задоволено. Позбавлено                  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права користування 21/50 частиною домоволодіння  АДРЕСА_1, яка на праві власності належить ОСОБА_1 Виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 21/50 частини вищевказаного домоволодіння. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права  власності на частину приміщень 21/50 частини домоволодіння  АДРЕСА_1 за набувальною давністю відмовлено. 
 
Згідно з частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. 
 
У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
 
Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України.
 
Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов'язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об'єктами власності. Власність зобов'язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
 
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
 
Власник (титульний володілець), за правилами цієї статті, може вимагати усунення всяких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Таке право забезпечується йому за допомогою негаторного позову. 
 
Негаторний позов - це позадоговірна вимога власника, що володіє річчю, до третьої особи про усунення перешкод у здійсненні правомочностей користування і розпорядження майном. 
 
Перешкодою в здійсненні правомочностей власника є неправомірні дії порушника цих прав. Порушення права розпорядження має місце в тих випадках, коли власник незаконно обмежується у можливості реалізації не тільки правомочності користування, але і розпорядження. Отже, негаторним позовом може бути захищене право власності і право законного володіння. Право на негаторний позов має власник, а також титульний власник, що володіють річчю, але позбавлені можливості користуватися чи розпоряджатися нею. 
 
Підставою для подання позову є вчинення третьою особою перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідачів у створенні позивачу перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.
 
Право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення.
 
Звертаючись до суду з цим позовом про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом знесення здійсненого відповідачами самочинного будівництва, ОСОБА_1 посилалася на те, що у 2004 році відповідачі без її згоди та дозвільних документів самочинно прибудували тамбур під літерою 3-3 поверхового плану будинку, а у           2008 році - самочинно збільшили розміри зазначеного тамбуру. За змістом позовної заяви перешкоди у користуванні належною позивачу частиною будинку полягають у значному погіршенні її житлових умов, а саме - зменшенні освітлення її кімнат. 
 
На підтвердження зазначених обставин позивач надала протокол від 26 листопада   2014 року № 129 проведення досліджень освітленості в житловій кімнаті А 2-2 площею 12,2 кв. м за адресою: АДРЕСА_2, складений  Державною установою «Одеський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України», яким встановлено, що  показники природного освітлення не відповідають допустимим нормам, вказаним в ДБН В 2.5-28-2006 «Природне і штучне освітлення».
 
Будь-яких інших перешкод у користуванні належним ОСОБА_1 майном у зв'язку з протиправними діями відповідачів вона не навела.
 
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.  
 
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 3 ЦПК України 2004 року, частина перша статті 4 ЦПК України).
 
Кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина третя статті 10 ЦПК України 2004 року, частина третя статті 12 ЦПК України).
 
Статтею 212 ЦПК України 2004 року та статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 215 ЦПК України 2004 року в мотивувальній частині рішення суду має бути зазначено, зокрема: встановлені судом обставин і визначені відповідно до них правовідносин; мотиви, з яких суд вважав встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким.
 
Відповідно до пунктів 1-4 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються: фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.
 
За змістом наведених норм процесуального права суд може задовольнити позов лише за умови встановлення ним на підставі належним чином досліджених та оцінених доказів, наданих сторонами, факту порушення, невизнання або оспорювання відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача, що має бути відображено в судовому рішенні.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Задовольнивши частково позов ОСОБА_1 на підставі статті 391 ЦК України, суди попередніх інстанцій не дослідили надані позивачем докази на підтвердження заявлених нею вимог, не встановили і не навели в оскаржуваних судових рішеннях встановлених фактичних обставин щодо порушень протиправними діями відповідачів охоронюваних законом прав позивача, в чому полягають ці порушення та чим це підтверджується. 
 
Крім того, однією з правових підстав часткового задоволення позову суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зазначив статтю 212 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), якою передбачено повернення самовільно зайнятих земельних ділянок.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Аналогічна норма міститься у статті 13 ЦПК України.
 
Тобто, звертаючись до суду з позовом, кожна особа сама визначає свої позовні вимоги для захисту своїх прав та інтересів, а суди розглядають справи виключно у межах заявлених вимог.
 
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на статі 1, 2, 3, 11, 12, 15, 16, 20, 22, 23, 26, 30, 177, 181, 316, 318, 319, 321, 325, 383, 386, 1166, 1167, 1190 ЦК України без зазначення норм земельного законодавства і не просила суд усунути їй перешкоди у користуванні 21/50 частиною спірного домоволодіння у зв'язку із самовільним зайняттям відповідачами належної їй земельної ділянки. 
 
З огляду на викладене, застосувавши до спірних правовідносин статтю 212 ЗК України, суди порушили принципи змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства і вийшли за межі заявлених позовних вимог, що є недопустимим.
 
Отже, не встановивши обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та допустивши вищевказані порушення норм матеріального і процесуального права, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли необґрунтованого висновку про часткове задоволення позову з наведених в оскаржуваних судових рішеннях правих підстав. 
 
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Всупереч усталеній практиці ЄСПЛ, вищенаведеним вимогам процесуального права суди попередніх інстанцій не здійснили належного правосуддя, не з'ясували характер спірних правовідносин, не встановили з достатньою повнотою дійсні обставини справи, не дослідили належним чином зібрані докази, не дали правової оцінки всім доводам сторін щодо підстав і предмета позову, у зв'язку з чим ухвалили незаконні та необґрунтовані рішення, які не можуть бути залишені в силі.
 
З огляду на вищенаведені положення статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове рішення.
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Оскільки судами порушено вищенаведені норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалені у справі судові рішення судів попередніх інстанцій слід скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
                                               
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката БочевараМихайла Павловича задовольнити частково.
 
Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 15 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2018 року скасувати. 
 
Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,             ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, відшкодування матеріальної та моральної шкоди направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | С. О. Карпенко
| В. О. Кузнєцов
| А. С. Олійник   Г. І. Усик