Постанова
Іменем України
 
21 березня 2019 року
м. Київ
справа № 148/159/17
провадження № 61-25725св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.,  
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу директора товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» - Бичкової І. П., на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області в складі судді         Штифурко Л. А. від 08 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області вскладі суддів: Медяного В. М., Денишенко Т. О., Берегового О. Ю., від 28 вересня 2017 року,    
 
В С Т А Н О В И В :
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Єврокар Україна» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягненням коштів.  
 
Позов обґрунтовано тим, що 25 листопада 2016 року між ним та відповідачем був укладений договір № 192 фінансового лізингу, згідно умов якого ТОВ «Єврокар Україна», як лізингодавець, взяло на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування ОСОБА_4, як лізингоодержувачу, на строк та на умовах передбачених договором. Предметом договору фінансового лізингу є транспортний засіб марки «ЗАЗ Форза», комплектація «Люкс», об'ємом двигуна 1,5, тип КПП «механіка», привід «передній». Згідно пункту 8.2 лізингового договору сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 8 150,85 дол. США, що еквівалентно 280 550 грн. Згідно пункту                   1.7 лізингового договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше                                   90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу, у разі наявності, - сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у пункті9.5 статті 9 такого договору.
 
На виконання умов договору лізингу ОСОБА_4 внесені на рахунок відповідача кошти в розмірі 15 298,50 грн як комісію за організацію договору фінансового лізингу № 192 від 25 листопада 2016 року. 
 
Позивач указував на те, що укладений між ним та відповідачем договір фінансового лізингу № 192 від 25 листопада 2016 року не відповідає вимогам закону та порушує його права як споживача фінансових послуг, оскільки на час його укладення відповідач не мав відповідного дозволу (ліцензії) на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, як це вимагає пункт 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Також, договір фінансового лізингу укладений без нотаріального посвідчення. 
 
Посилаючись на зазначене та указуючи на недійсність договору, позивач просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 192                           від 25 листопада 2016 року, укладений між ним та відповідачем та стягнути з відповідача на його користь сплачену комісію в розмірі 15 298,50 грн, а також стягнути судові витрати з відповідача. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 08 серпня 2017 року  позов ОСОБА_4 задоволено частково.
Стягнуто з ТОВ «Єврокар Україна» на користь ОСОБА_4 15 298 грн         50 коп. сплаченої комісії.
Стягнуто з ТОВ «Єврокар Україна» в дохід держави 1600 грн судового збору.
В решті позов залишено без задоволення. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що укладений 25 листопада 2016 року договір лізингу між ОСОБА_4 та ТОВ «Єврокар Україна» є змішаним договором, який містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, а тому його укладення без нотаріального посвідчення суперечить положенням статей 806 та 779 ЦК України, що має наслідком нікчемність правочину відповідно до частини першої статті 220 ЦК України. Зважаючи на наведене, суд першої інстанції зробив висновок про відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним. Одночасно, встановивши нікчемність правочину, суд першої інстанції застосував наслідки недійсності нікчемного правочину відповідно до пункту 2 частини першої статті 216 ЦК України, стягнувши з відповідача на користь позивача грошові кошти, отримані на його виконання. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд одночасно не взяв до уваги заявлені позивачем інші підстави недійсності правочину, зважаючи на нікчемність договору. 
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 28 вересня 2017 року апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» відхилено. Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 08 серпня 2017 року залишено без змін. 
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.  
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, директор ТОВ «Єврокар Україна» - Бичкова І. П., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.   
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про часткове задоволення позову. Скаржником указано, що суди не дослідили питання необхідності нотаріального посвідчення оспорюваного договору лізингу, оскільки стаття 799 ЦК України не є спеціальною нормою, яка регулює правочини лізингу, а є загальною та може застосовуватися після застосування положень Закону України «Про фінансовий лізинг», яким не передбачено обов'язкового нотаріального посвідчення договору лізингу. 
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
 
Обставини справи, встановлені судами 
 
Судами встановлено, що 25 листопада 2016 року між позивачем     ОСОБА_4 та відповідачем ТОВ «Єврокар Україна» укладено договір фінансового лізингу № 192.
 
Відповідно до пунктів 1.1, 1.3 даного договору ТОВ «Єврокар Україна», як лізингодавець, бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - транспортний засіб марки «ZAZ Forza», комплектації «Lux», об'ємом двигуна 1,5, тип КПП «механіка», привід «передній», у власність та передати його у користування позивачу, як лізингоодержувачу. Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання ними зобов'язань по ньому. Строк лізингу починається з моменту передачі предмету лізингу та підписання акту приймання-передачі та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі та в останньому місяці сплати лізингового періодичного платежу за додатком № 3 до договору. Дія договору припиняється або з моменту переходу права власності на предмет лізингу лізингоодержувачем, або у випадку повернення предмета лізингу лізингодавцю, чи в інших випадках передбачених законом (пункт 2.1 договору).
 
Згідно пункту 1.7. договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу, у разі наявності, - сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у пункті 9.5 статті 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у пункті 9.5 статті 9 даного договору.
 
У пункті 8.2 договору сторони погодили, що вартість предмета лізингу, на момент укладення договору становить 8 154,85 дол. США, що еквівалентно 280 550 грн.
 
Пунктами 12.1, 12.2 договору передбачена відповідальність лізингоодержувача у разі розірвання договору за його бажанням, а також в разі розірвання його лізингодавцем в односторонньому порядку. Визначено порядок повернення авансового платежу та сплату штрафів в разі дострокового розірвання договору з боку лізингоодержувача.
 
На виконання умов договору лізингу ОСОБА_4 25 листопада 2016 року сплатив на рахунок відповідача ТОВ «Єврокар Україна» комісію за організацію договору фінансового лізингу в розмірі 15 298,50 грн, що підтверджується наданою стороною копією квитанції від 25 листопада            2016 року.  
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
 
Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
 
Згідно з частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
 
Виходячи з аналізу норм цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору та правила статті 628 ЦК України.
 
За імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті              220 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що договір нотаріально не посвідчений, як це вимагається статтею 799 ЦК України. З такими висновками погодився й апеляційний суд.
 
Таким чином, судами першої та апеляційної інстанцій надано належну правову оцінку тому факту, що оспорюваний договір юридично є нікчемним в цілому з огляду на порушення імперативних вимог щодо його обов'язкового нотаріального посвідчення. Зазначений договір є змішаним договором, який поєднує у собі, в тому числі, ознаки договору найму транспортного засобу.
 
Отже, зазначений договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов'язань, що в ньому закріплені.
 
В оцінці доводів Верховний Суд вважає обов'язковим дотриматися правового висновку, сформульованого Верховним Судом України в постанові                      від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16, щодо обґрунтованості застосування до спірних правовідносин норми статті 799 ЦК України, яка підлягає застосуванню, надавши оцінку відсутності нотаріального посвідчення спірного договору в розумінні частини першої статті 220 цього Кодексу. Верховним Судом не встановлено підстав відступити від зазначеного правового висновку, який визнає обов'язковим у цій справі.
 
Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
 
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду                       від 27 червня 2018 року у справі № 340/196/17 (касаційне провадження 61-30199св18).  
 
Зважаючи на наведене, доводи заявника на обґрунтування касаційної скарги, за висновком Верховного Суду, не мають правового значення для правильного вирішення спору, оскільки такі аргументи втрачають правовий сенс за встановлених судами обставин нікчемності підписаного сторонами договору в цілому та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину до спірних правовідносин.
 
Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками судів попередніх інстанцій, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.  
 
Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
 
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. 
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. 
 
Рішення судів містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
 
У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.
 
Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу директора товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» - Бичкової І. П., залишити без задоволення.
 
Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 08 серпня            2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 28 вересня             2017 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.   
 
Судді:                                                                                   С. П. Штелик 
 
                                                                                               А.О. Лесько   
 
                                                                                        С.Ю. Мартєв