Постанова 
Іменем  України      
 
06 березня 2019 року
м. Київ
 
справа № 757/10651/14-ц
провадження № 61-24520св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» ,
відповідач - ОСОБА_3, який діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, 
треті особи: Печерська районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, приватне акціонерне товариство «Луч АО»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду м. Києва 
від 19 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., 
Борисової О. В., Невідомої Т. О., 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
1. Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Позовна заява мотивована тим, що 10 грудня 2004 року між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райфайзен Банк Аваль»), та акціонерним товариство закритого типу «Луч АО», правонаступником якого є приватне акціонерне товариство «Луч АО»
(далі - ПрАТ «Луч АО»), укладено генеральну кредитну угоду 
№ 010/02-01/02/138, згідно з умовами якої банк зобов'язався надати позичальнику гарантії, кредити, кредитні лінії, кредити в режимі овердрафт в порядку і на умовах, визначених в угоді, договорах про надання гарантій, кредитних договорах та договорах овердрафту, укладених в її межах, 
а позичальник, у свою чергу, зобов'язався забезпечити повернення одержаних кредитів та сплатити нараховані відсотки. 
У межах зазначеної генеральної кредитної угоди 13 серпня 2009 року 
між банком та відповідачем було укладено кредитний договір № 010/14/535 «Невідновлювальна кредитна лінія на поновлення обігових коштів 
для корпоративних клієнтів», за умовами якого позичальнику надано кредит у формі невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 6 592 000,00 грн під 22 % річних, з кінцевим терміном повернення кредиту до 30 липня 
2010 року. 
Згідно з пунктом 2.2 вказаного кредитного договору відповідач зобов'язався сплачувати проценти за користування кредитом щомісяця, 
не пізніше останнього робочого дня кожного місяця та остаточно при погашенні кредиту. 
14 вересня 2012 року до зазначеного кредитного договору було підписано сторонами додаткову угоду № 010/14/535/10, якою продовжено кінцевий термін повернення кредиту до 28 лютого 2013 року, а також встановлено, що кредитор зобов'язується надати позичальнику кредит в формі невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 2 200 000,00 грн. Також сторони дійшли згоди, що з дати укладання цієї додаткової угоди подальша видача кредитних коштів за договором не здійснюється.
З метою забезпечення зобов'язань з генеральної кредитної угоди між банком та ОСОБА_3 22 листопада 2007 року було укладено договір іпотеки № 010/14/03/289, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С. А. та зареєстрований 
у реєстрі за № 7010, відповідно до якого ОСОБА_3 для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором передав банку
в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_1.
Ураховуючи зазначене та уточнені позовні вимоги, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просило суд у рахунок погашення заборгованості ПрАТ «Луч АО» 
за кредитним договором від 13 серпня 2009 року № 010/14/535 «Невідновлювальна кредитна лінія на поповнення обігових коштів для корпоративних клієнтів», укладеного в рамках генеральної кредитної угоди 
від 10 грудня 2004 року № 010/02-01/02/138 у розмірі 4 417 354,85 грн, 
що складається із заборгованості за тілом кредиту - 2 200 000,00 грн, заборгованості за нарахованими відсотками - 1 282 094,77 грн, пені за порушення графіка оплати тіла кредиту -609 249,33 грн, пені за несвоєчасну сплату відсотків - 326 010,75 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 22 листопада 2007 року № 010/14/03/289, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С. А. та зареєстрованим у реєстрі за № 7010, 
на нерухоме майно а саме: квартиру, загальною площею 173,6 кв. м, житловою площею 112,8 кв. м, яка знаходиться за адресою:, 
АДРЕСА_1, яка належить 
на праві власності ОСОБА_3, та визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною реалізації предмета іпотеки, встановленою висновком ТОВ «Міжрегіональна експерта група» про вартість майна від 05 листопада 2015 року, що становить 7 330 300,00 грн. 
У грудні 2014 року ОСОБА_3, в інтересах неповнолітнього сина 
ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», треті особи: Печерська районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, ПрАТ «Луч АО», про визнання недійсним договору іпотеки від 22 листопада 2007 року № 010/14/03/289.
Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що у квартирі, яка 
є предметом договору іпотеки, на час його укладення проживав і проживає його неповнолітній син ОСОБА_4, 2003 року народження, права якого в результаті звернення стягнення на предмет іпотеки можуть бути суттєво порушені.
Посилаючись на порушення майнових прав та інтересів свого неповнолітнього сина, який на момент укладення оспорюваного договору іпотеки від 22 листопада 2007 року мав право користування та проживав у спірній квартирі, на підставі статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 29 ЦК України, частини першої та шостої статті 203 та частини першої статті 215 ЦПК України, ОСОБА_3 просив суд визнати договір іпотеки від 22 листопада 2007 року № 010/14/03/289 недійсним. При цьому посилався на те, що при його укладенні не дотримано вимог частини третьої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства», статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», частини другої статті 177 СК України про необхідність попередньої згоди органу опіки та піклування.
 
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2015 року об'єднано в одне провадження цивільну справу № 757/10651/14-ц за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та цивільну справу № 757/36310/14-ц за позовом ОСОБА_3, який діє в інтересах свого неповнолітнього 
сина ОСОБА_4, до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», треті особи: Печерська районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, ПрАТ «Луч АО», про визнання недійсним договору іпотеки від 22 листопада 2007 року № 010/14/03/289. Об'єднаній справі присвоєно номер 
№ 757/10651/14-ц.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Справа розглядалася судами неодноразово.
 
Останнім рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 червня 
2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовлено, позов ОСОБА_3 задоволено.
Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 22 листопада 2007 року 
№ 010/14/03/289 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С. А. за реєстровим № 3710. 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення районного суду мотивовано тим, що оскільки на момент укладання договору іпотеки від 22 листопада 2007 року у квартирі, яка була передана 
в іпотеку, проживала малолітня дитина, син ОСОБА_3 - ОСОБА_4, 
ІНФОРМАЦІЯ_2, а банком належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3, укладаючи спірний договір іпотеки, діяв недобросовісно, суду не надано, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог ПАТ «РайффайзенБанк Аваль», а позов ОСОБА_3 є обґрунтованим.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 квітня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 червня 2016 року, скасовано та ухвалено нове, яким позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.
В рахунок погашення заборгованості ПрАТ «Луч АО» за кредитним договором від 13 серпня 2009 року № 010/14/535 «Невідновлювальна Кредитна лінія на поповнення обігових коштів для корпоративних клієнтів» укладеного в межах генеральної кредитної угоди від 10 грудня 2004 року 
№ 010/02-01/02/138 в розмірі 4 417 354,85 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту - 2 200 000,00 грн, заборгованості за нарахованими відсотками - 1 282 094,77 грн, пені за порушення графіка оплати тіла кредиту - 609 249,33 грн, пені за несвоєчасну сплату відсотків - 326 010,75 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 22 листопада 2007 року № 010/14/03/289, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С. А. 
та зареєстрованим в реєстрі за № 7010, на нерухоме майно а саме: квартиру, загальною площею 173,6 кв. м, житловою площею 112,8 кв. м, 
яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_3, 
шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною у розмірі 
7 330 300,00 грн. 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
У задоволенні позову ОСОБА_3, який діяв в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», треті особи: Печерська районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, ПрАТ «Луч АО», про визнання недійсним договору іпотеки від 22 листопада 2007 року № 010/14/03/289 відмовлено.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що боржник належним чином зобов'язань за кредитним договором не виконував, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, тому вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими.
Оскільки при укладанні спірного договору іпотеки ОСОБА_3 була надана іпотекодержателю довідка про те, що станом на 22 листопада 
2007 року жоден із членів його сім'ї не проживає у вказаній квартирі, то він як батько малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, який був одночасно його законним представником, порушуючи вимоги закону, не повідомив про наявність права дитини на майно, яке передається в іпотеку, тому правові підстави для визнання недійсними зазначеного договору іпотеки відсутні, а, отже, позовні вимоги не підлягають задоволенню.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити рішення суду першої інстанції без змін. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних 
і кримінальних справ від 19 травня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу 
№ 757/10651/14-ц з Печерського районного суду м. Києва.
 
У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін 
до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
16 травня 2018 року справа надійшла з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року вищевказану справу призначено до розгляду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначав, що на момент укладення іпотечного договору, а саме 22 листопада 2007 року, неповнолітній ОСОБА_4, якому на момент укладення оскаржуваного договору було 4 роки, не був зареєстрований у квартирі, яка була передана в іпотеку, а тому було відмовлено в позові з цих підстав. Вважає такий висновок апеляційного суду помилковим, оскільки відповідно до статті 176 СК України права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюється законом. 
Зазначав, що відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-396цс15 відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови 
в позові.
Також апеляційним судом у порушення вимог статей 212 - 214, 303, 316 ЦПК України не перевірено правильність наданих розрахунків та до даних правовідносин, зокрема щодо визначення розміру нарахованої пені, 
не застосовано норми ГК України, а саме норму частини шостої статті 232 ГК України, оскільки основним боржником - позичальником за кредитним договором є юридична особа - ПрАТ «Луч АО» Також вважав, що майновий поручитель може нести відповідальність в межах вартості нерухомого майна, надано в іпотеку як забезпечення виконання зобов'язання 
основного боржника - позичальника, але в жодному випадку не більшу відповідальність, ніж сам боржник. Згідно з нормами чинного законодавства ПАТ «Раййфайзен Банк Аваль» не має права вимагати від юридичної особи сплату пені, яка нарахована за більший термін ніж за шість місяців з дня, коли зобов'язання мало бути виконане, а, отже, не має права вимагати звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, зокрема і пені, яка нарахована без дотримання вимог чинного законодавства за зобов'язаннями позичальника ПрАТ «Луч АО» -юридичної особи.
 
Суд апеляційної інстанції, зазначивши початкову ціну предмета іпотеки 
для його подальшої реалізації, послався на звіт про незалежну оцінку квартири від 05 листопада 2015 року, складений ТОВ «Міжрегіональна експерта група», згідно з яким ринкова вартість предмета іпотеки 
чотирикімнатної квартири загальною площею 173,60 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1  
становить 7 330 300,00 грн. 
Вважав, що вказаний звіт втратив свою чинність, оскільки з дати підписання звіту про незалежну оцінку майна минуло більше шести місяців, 
а тому проведенаоцінка на дату ухвалення рішення не відображає дійсної ринкової вартості предмета іпотеки. 
З дня підписання звіту про оцінку квартири від 05 листопада 2015 року і до дати ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки, минуло більше одного року п'яти місяців.
 
Заперечення на касаційну скаргу 
 
У липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було подано заперечення, в яких зазначено, що рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, а доводи касаційної скарги вказаних висновків апеляційної інстанції не спростовують.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
10 грудня 2004 року між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та акціонерним товариством закритого типу «Луч АО», правонаступником якого                                      є ПрАТ «Луч АО», було укладено генеральну кредитну угоду                                          № 010/02-01/02/138, згідно з умовами якої банк зобов'язався надати позичальнику гарантії, кредити, кредитні лінії, кредити в режимі овердрафт в порядку і на умовах, визначених в угоді, договорах про надання гарантій, кредитних договорах та договорах овердрафту, укладених в її межах, а позичальник у свою чергу зобов'язався забезпечити повернення одержаних кредитів та сплатити нараховані відсотки.
У межах зазначеної генеральної кредитної угоди, 13 серпня 2009 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 010/14/535 «Невідновлювальна кредитна лінія на поновлення обігових коштів для корпоративних клієнтів», за умовами якого позичальнику надано кредит 
у формі невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 6 592 000,00 грн 
під 22 % річних, з кінцевим терміном повернення кредиту до 30 липня 
2010 року.
14 вересня 2012 року до кредитного договору було підписано додаткову угоду № 010/14/535/10, якою продовжено кінцевий термін погашення кредиту до 28 лютого 2013 року, а також встановлено, що кредитор зобов'язується надати позичальнику кредит у формі невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 2 200 000,00 грн. Також сторони дійшли згоди, що з дати укладання вказаної додаткової угоди подальша видача кредитних коштів за договором не здійснюється.
З метою забезпечення зобов'язань за генеральною кредитною угодою між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 22 листопада 2007 року було укладено договір іпотеки № 010/14/03/289, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С. А. та зареєстрований у реєстрі за № 7010.
Відповідно до пункту 1.2 договору іпотеки в забезпечення виконання зобов'язань позичальника, іпотекодавець, на умовах, передбачених договором, передає в заставу (іпотеку) належне йому нерухоме майно, яким є: квартира, загальною площею 173,6 кв. м, житловою площею 112,8 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
12 листопада 2007 року за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією реєстраційного посвідчення КМБТІ від 12 листопада 2007 року.
ПрАТ «Луч АО» умови кредитного договору від 13 серпня 2009 року 
№ 010/14/535 «Невідновлювальна кредитна лінія на поповнення обігових коштів для корпоративних клієнтів», укладеного в межах генеральної кредитної угоди від 10 грудня 2004 року № 010/02-01/02/138, належним чином не виконувало, у зв'язку з чим станом на 23 жовтня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 4 417 354,85 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту - 2 200 000,00 грн, заборгованості за нарахованими відсотками - 1 282 094,77 грн, пені за порушення графіка оплати тіла кредиту - 609 249,33 грн, пені за несвоєчасну сплату відсотків - 326 010,75 грн. 
2. Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону судове рішення апеляційного суду частково не відповідає.
Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.
Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» 
(у редакції, чинній на час укладення спірного договору іпотеки) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.
Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.
Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування.
Таким чином, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_3 на час укладення спірного договору іпотеки від 22 листопада 2007 року дозволу органу опіки та піклування отримано не було, а згідно з довідкою 
за формою Ф-3 ні ОСОБА_3, ні ОСОБА_12, які є батьками малолітнього ОСОБА_4, у квартирі, яка була передана в іпотеку, зареєстровано не було (а.с. 31 т. 2).
 
Крім того, ОСОБА_3 не повідомив банк про наявність права дитини на майно, яке передається в іпотеку, тому немає правових підстав для визнання недійсним спірного договору іпотеки.
 
Аналогічний висновок висловлено і в постанові Верховного Суду України 
від 22 червня 2016 року № 6-1024цс16.
Отже, апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог 
ОСОБА_3, який діяв в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, 
про визнання недійсним договору іпотеки від 22 листопада 2007 року 
№ 010/14/03/289, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для його задоволення.
Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до 
статті 1048 цього кодексу.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.
Вказаний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження 
№ 14-10цс18)
У порушення вимог статей 212 - 214, 303 ЦПК України 2004 року суд апеляційної інстанції зазначених вимог закону не врахував та, задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Райфайзен Банк Аваль», не звернув уваги на те, що відповідно до розрахунку заборгованості банк нараховував проценти за кредитним договором станом на 23 жовтня 2015 року, а згідно з умовами кредитного договору від 13 серпня 2009 року № 010/14/535 «Невідновлювальна кредитна лінія на поповнення обігових коштів для корпоративних клієнтів», укладеного в межах генеральної кредитної угоди 
від 10 грудня 2004 року № 010/02-01/02/138, кінцевим терміном повернення кредитних коштів було 30 липня 2010 року, який відповідно до додаткової угоди від 14 вересня 2012 року було продовжено до 28 лютого 2013 року, 
а, отже, апеляційний суд мав дати оцінку встановленим обставинам, а саме, чи мав банк правові підстави для нарахування процентів за указаним кредитним договором до 23 жовтня 2015 року, тобто після закінчення строку його дії, та не перевірив розмір заборгованості з урахуванням зазначених обставин.
Тому рішення апеляційного суду в цій частині не відповідає вимогам закону.
Відповіднодо пункту першого частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.
 
За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» не відповідає вимогам 
статті 263 ЦПК України та ухвалене з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
 
Рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 квітня 2017 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
В іншій частині рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 квітня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                                               О. В. Білоконь

                                                                                                            Є.В. Синельников

С. Ф. Хопта

                                                                                                       Ю.В. Черняк