П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
30 січня 2019 року
м. Київ
Справа № 803/3514/15
Провадження № 11-1339апп18
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Золотнікова О. С.,
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.
розглянула в порядку письмового провадженнякасаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАККО Холдинг» (далі - ТОВ «ПАККО Холдинг») на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2015 року (суддя Димарчук Т. М.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2015 року (судді Матковська З. М., Затолочний В. С., Каралюс В. М.) у справі № 803/3514/15 за позовом ТОВ «ПАККО Холдинг» до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі - уповноважена особа, Фонд, ПАТ «ВіЕйБі Банк» відповідно) про визнання протиправним і скасування повідомлення та
ВСТАНОВИЛА:
У вересні 2015 року ТОВ «ПАККО Холдинг» звернулося до суду з позовом до уповноваженої особи, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просило:
- визнати протиправними дії відповідача щодо виявлення та визнання нікчемними правочинів (договорів), зазначених у повідомленні від 28 серпня 2015 року № 11/1-271182;
- визнати протиправним і скасувати повідомлення уповноваженої особи про нікчемність правочину (договору) від 28 серпня 2015 року № 11/1-271182;
- покласти на відповідача всі судові витрати.
На обґрунтування позову ТОВ «ПАККО Холдинг» зазначило, що 02 вересня 2015 року позивач поштовим зв'язком отримав від уповноваженої особи повідомлення від 28 серпня 2015 року № 11/1-271182 про нікчемність договорів про внесення змін до кредитного договору № 157-2011, укладеного 08 липня 2011 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» і ТОВ «ПАККО Холдинг», зокрема: договору про внесення змін від 30 січня 2014 року, договору про внесення змін від 09 вересня 2014 року, договору про внесення змін від 15 жовтня 2014 року, згідно з умовами яких сторони домовилися, у тому числі, про зменшення процентної ставки за користування кредитом, відстрочення сплати процентів за користування кредитом. Підставою для винесення повідомлення стали норми пунктів 6 та 7 частини третьої статті 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI). На думку позивача, дії відповідача щодо виявлення та визнання нікчемними правочинів (договорів), зазначених у повідомленні від 28 серпня 2015 року № 11/1-271182, є протиправними, відтак вказане повідомлення є протиправним та підлягає скасуванню.
Волинський окружний адміністративний суд ухвалою від 23 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2015 року, провадження у справі закрив на підставі пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а саме у зв'язку з тим, що справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ТОВ «ПАККО Холдинг» у касаційній скарзі зазначило, що суди не в повному обсязі з'ясували обставини, що мають значення для справи, зробили висновки, які не відповідають обставинам справи, а рішення прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права. На думку скаржника, прийняття уповноваженою особою рішення у формі повідомлення про нікчемність правочинів (договорів) породжує для товариства негативні наслідки, які полягають у тому, що грошові зобов'язання товариства нараховуються без урахування положень договорів, які визнані нікчемними, та такі зобов'язання значно збільшуються. Отримання товариством повідомлення про нікчемність правочину зумовлює виникнення обв'язку достроково повернути банку отримані кошти з нарахованими штрафними санкціями (частина п'ята статті 38 Закону № 4452-VI). На підставі викладеного скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Суддя Вищого адміністративного суду України ухвалою від 13 січня 2016 року відкрив касаційне провадження в цій справі.
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким КАС України викладено в новій редакції.
Підпунктом 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції згаданого Закону передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
У січні 2018 року вказану касаційну скаргу було передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 20 листопада 2018 року справу передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини шостої статті 346 КАС України, а саме у зв'язку з оскарженням учасником справи судових рішень з підстав порушення правил предметної юрисдикції.
Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 06 грудня 2018 року прийняла та призначила цю справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи згідно з пунктом 3 частини першої статті 345 КАС України.
У запереченнях (відзиві) на касаційну скаргу уповноважена особа зазначила, що вважає її безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. На думку уповноваженої особи, судом першої інстанції було повно та всебічно з'ясовано обставини справи, якими сторони обґрунтували свої вимоги та заперечення, та правомірно вирішено питання про закриття провадження в адміністративній справі. У зв'язку з викладеним уповноважена особа просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, наведені в касаційній скарзі та запереченнях (відзиві) на неї доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.
Суди попередніх інстанцій установили, що 02 вересня 2015 року позивач поштовим зв'язком отримав від уповноваженої особи повідомлення від 28 серпня 2015 року № 11/1-271182 про нікчемність договорів про внесення змін до кредитного договору № 157-2011, укладеного 08 липня 2011 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» і ТОВ «ПАККО Холдинг», зокрема: договору про внесення змін від 30 січня 2014 року, договору про внесення змін від 09 вересня 2014 року, договору про внесення змін від 15 жовтня 2014 року, згідно з умовами яких сторони домовилися, у тому числі, про зменшення процентної ставки за користування кредитом, відстрочення сплати процентів за користування кредитом.
Вважаючи дії відповідача щодо виявлення та визнання нікчемними правочинів (договорів), зазначених у повідомленні від 28 серпня 2015 року № 11/1-271182, протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Обставини справи її учасниками під сумнів не ставляться.
Закриваючи провадження в адміністративній справі, Волинський окружний адміністративний суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, керувався тим, що оскаржуване позивачем повідомлення про нікчемність правочину (договору) від 28 серпня 2015 року № 11/1-27118 має інформативний характер, не породжує жодних правових наслідків для позивача, не встановлює прав і обов'язків для нього, а тому не може бути предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки не є правовим актом індивідуальної дії.
Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованими вказані висновки судів попередніх інстанцій з огляду на таке.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно із частиною другою статті 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС України суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Як установлено матеріалами справи, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом до уповноваженої особи про визнання протиправними дій відповідача щодо виявлення та визнання нікчемними правочинів (договорів), зазначених у повідомленні від 28 серпня 2015 року № 11/1-271182, визнання протиправним та скасування вказаного повідомлення уповноваженої особи.
Повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків визначаються Законом № 4452-VI. 
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 зазначеного Закону уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.
За змістом статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. 
Згідно із частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.
Для цього Фонд наділено відповідними функціями, передбаченими частиною другою статті 4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема, здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організація відчуження активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.
На підставі частини п'ятої статті 34 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.
Відповідно до частини другої статті 37 зазначеного Закону Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом.
Згідно із частинами першою, другою та десятою статті 38 Закону № 4452-VI Фонд (уповноважена особа Фонду) зобов'язаний забезпечити збереження активів і документації банку, зокрема, протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.
За результатами перевірки, здійсненої відповідно до статті 38 Закону № 4452-VI, виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону. При виявленні таких правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати правочини нікчемними.
Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не повідомлення уповноваженої особи. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частини другої статті 215 Цивільного кодексу України та частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI) незалежно від того, чи проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів ПАТ «ВіЕйБі Банк» і надіслано згадане повідомлення. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Повідомлення уповноваженої особи не є підставою для застосування таких наслідків. Таке повідомлення є внутрішнім документом, яке прийнято уповноваженою особою, що здійснює повноваження органу управління банку.
Відповідна правова позиція відображена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року (справа № 910/12294/16) та від 16 травня 2018 року (справа № 910/24198/16).
Оскільки вказане повідомлення є внутрішнім документом банку, яке прийнято особою, що здійснює повноваження органу управління банку, воно не створює жодних обов'язків для третіх осіб (у тому числі й контрагентів банку), будь-які права яких не можуть порушуватися унаслідок надіслання цього повідомлення. Звідси, права позивача в цій справі не можуть бути порушені внаслідок ухвалення внутрішнього документа банку, сфера застосування якого обмежується внутрішніми відносинами відповідного банку як юридичної особи.
Отже, встановлена правова природа згаданого повідомлення унеможливлює здійснення судового розгляду щодо визнання його недійсним, а тому позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо виявлення та визнання нікчемними правочинів (договорів), зазначених у повідомленні від 28 серпня 2015 року № 11/1-271182, визнання протиправним та скасування вказаного повідомлення уповноваженої особи не можуть розглядатися в судах (у тому числі господарських).
Таким чином, висновок судів попередніх інстанцій про закриття провадження в адміністративній справі є правильним.
Водночас Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що повідомлення уповноваженої особи, яка діє від імені банку, про те, що, на думку банку, правочини про внесення змін до кредитного договору № 157-2011, укладеного 08 липня 2011 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» і ТОВ «ПАККО Холдинг», є нікчемними, позбавляє позивача правової визначеності з питань наявності у нього права повернути кредит у строки, визначені договорами про внесення змін до кредитного договору, із сплатою процентів у меншому розмірі, ніж визначено в кредитному договорі, та без застосування санкцій за прострочення виплат.
Отже, вказаним повідомленням банк заявив позивачу про своє право вимагати повернення кредиту в інші строки та в більшій сумі, ніж це передбачено договорами про внесення змін до кредитного договору.
За таких обставин належним способом захисту прав та інтересів позивача є позов до банку в порядку частини другої статті 20 Господарського кодексу України про визнання відсутності прав. З огляду на суб'єктний склад сторін розгляд таких позовних вимог повинен відбуватися в порядку господарського судочинства.
За нормами частини третьої статті 3 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
За правилами частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Оскільки оскаржувані судові рішення прийняті з додержанням норм процесуального права, а правових висновків судів попередніх інстанцій скаржник не спростував, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги. 
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 356, 359 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАККО Холдинг» залишити без задоволення. 
2. Ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2015 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                                                  О. С. Золотніков 
 
Судді:                               Н. О. Антонюк                                                        Н. П. Лященко
 
                                       С. В. Бакуліна                                                         О. Б. Прокопенко
 
                                        В. В. Британчук                                                     Л. І. Рогач
 
                                        Д. А. Гудима                                                                       І. В. Саприкіна
 
                                        В. І. Данішевська                                                  О. М. Ситнік
 
                                        О. Р. Кібенко                                                                       В. Ю. Уркевич
 
                                        В. С. Князєв                                                            О. Г. Яновська
 
                                        Л. М. Лобойко