Постанова
Іменем України
 
27 лютого 2019 року
місто Київ
 
справа № 740/4923/16-ц
провадження № 61-18341св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_2,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 27 січня 2017 року у складі судді Пантелієнко В. Г. та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 06 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Харченко Л. К., Скрипки А. А., Тагієва С. Р.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_2 у грудні 2016 року звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця»), у якому просив зобов'язати відповідача сплатити 2 473, 40 грн компенсації за роботу в надурочний час в ІІ-ІІІ кварталах 2016 року.
Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що він працює черговим на залізничній станції «Ніжин». Відповідно до наказу відповідача від 17 березня 2016 року передбачено перерву для відпочинку та харчування тривалістю 30 хвилин, під час обідньої перерви одного з чергових на залізничній станції 
(І чи ІІ робоче місце) іншому (ІІ чи І робоче місце) виконувати обов'язки чергового на залізничній станції парної та непарної сторін станції «Ніжин». На переконання позивача, наказ в частині виконання черговим на станції обов'язків іншого під час обідньої перерви не відповідає вимогам частин третьої, четвертої статті 32 КЗпП України щодо повідомлення про зміни істотних умов праці і згоди працівника продовжити роботу в нових умовах. Оскільки черговий на станції буде виконувати обов'язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, які відповідач не визнає та відмовляється оплачувати, позивач за виконання обов'язків тимчасового відсутнього працівника згідно зі статтею 105 КЗпП України вимагає проводити доплату за зазначену роботу. Вважає, що встановлена відповідачем перерва для відпочинку та харчування тривалістю 30 хвилин за зміну після закінчення облікового періоду відноситься до роботи в надурочний час і має бути оплачена відповідачем. Таким чином, компенсація за роботу в надурочний час складає за ІІ квартал - 1 247, 40 грн, за ІІІ квартал - 1 226, 00 грн, а разом на загальну суму 2 473, 40 грн, яку необхідно стягнути з відповідача.
Стислий виклад заперечень відповідача
ПАТ «Українська залізниця» позов не визнавало, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 27 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «Українська залізниця» про оплату роботу у надурочний час відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що згідно з копією листа відповідача від 18 листопада 2016 року ОСОБА_2 протягом ІІ та ІІІ кварталів 2016 року не залучався до надурочних робіт, відпрацьований ним час не перевищує квартальної норми. Зазначене суд встановив на підставі оглянутого в судовому засіданні табеля обліку робочого часу. З огляду на викладене та врахувавши, що сам позивач в судовому засіданні під час розгляду справи погодився, що виконання обов'язків під час обідньої перерви другого чергового не є надурочною роботою, і твердження позивача про його залучення до надурочних робіт не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, суд вирішив, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 необхідно відмовити повністю.
Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 06 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 27 січня 2017 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що виконання обов'язків ОСОБА_2 в період перерви, встановленої для відпочинку та харчування чергових на залізничній станції за другого чергового, не є надурочною роботою, оскільки статтею 62 КЗпП України визначений вичерпний перелік випадків, коли працівників залучають до виконання надурочних робіт, інших випадків залучення до надурочних робіт трудове законодавство не містить. Судом першої інстанції у повній мірі досліджені обставини справи, зокрема, табель обліку робочого часу та інші докази, які наявні в матеріалах цивільної справи, які не містять доказів про залучення позивача до надурочних робіт у ІІ і ІІІ кварталах 2016 року та перевищення відпрацьованої в зв'язку з цим норми робочого часу, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просив рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що в табель обліку робочого часу вносились завідомо неправдиві відомості, отже ця інформація є завідомо недостовірною. З огляду на зазначене надані відповідачем табелі є неналежними доказами достовірного обліку робочого часу позивача. Суди на зазначене уваги не звернули та дійшли необґрунтованого висновку про відмову у позові.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу ПАТ «Українська залізниця» просило касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 11 жовтня 2017 року справу призначено до розгляду.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 працює на залізничній станції «Ніжин» виробничого підрозділу Київська дирекція залізничних перевезень організації відповідача на посаді чергового на залізничній станції з 01 квітня 1993 року.
Наказом Київської дирекції залізничних перевезень Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 17 березня 2016 року № 56/ДН-1 «Про зміну режиму роботи чергових на станції Ніжин» встановлена перерва для відпочинку та харчування чергових на залізничній станції «Ніжин» тривалістю 30 хвилин, а також було встановлено, що під час обідньої перерви одного з чергових по залізничній станції (І чи ІІ робоче місце) іншому черговому (ІІ чи І робоче місце) необхідно виконувати обов'язки чергового по залізничній станції парної та непарної сторін станції «Ніжин». Зазначений наказ погоджений головою первинної профспілкової організації.
Також наказом передбачено, що ці зміни вводяться з 01 липня 2016 року, про що працівників, в тому числі позивача, повідомлено, проте від підпису в ознайомленні він відмовився.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Відповідно до статті 50 КЗпП України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті.
Статтею 57 КЗпП України встановлено, що час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачаються правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності з законодавством.
Відповідно до статті 61 КЗпП України на безперервно діючих підприємствах, в установах, організаціях, а також в окремих виробництвах, цехах, дільницях, відділеннях і на деяких видах робіт, де за умовами виробництва (роботи) не може бути додержана встановлена для даної категорії працівників щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, допускається за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації підприємства, установи, організації запровадження підсумованого обліку робочого часу з тим, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин.
Згідно з статтею 66 КЗпП України працівникам надається перерва для відпочинку і харчування тривалістю не більше двох годин. Перерва не включається в робочий час. Час початку і закінчення перерви встановлюється правилами внутрішнього трудового розпорядку.
Статтею 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат та премій встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством.
Відповідно до статті 62 КЗпП України надурочні роботи, як правило, не допускаються. Надурочними вважаються роботи понад встановлену тривалість робочого дня. Власник або уповноважений ним орган може застосовувати надурочні роботи лише у виняткових випадках, що визначаються законодавством і в частині третій цієї статті. Власник або уповноважений ним орган може застосовувати надурочні роботи тільки у таких виняткових випадках: 1) при проведенні робіт, необхідних для оборони країни, а також відвернення громадського або стихійного лиха, виробничої аварії і негайного усунення їх наслідків; 2) при проведенні громадсько необхідних робіт по водопостачанню, газопостачанню, опаленню, освітленню, каналізації, транспорту, зв'язку - для усунення випадкових або несподіваних обставин, які порушують правильне їх функціонування; 3) при необхідності закінчити почату роботу, яка внаслідок непередбачених обставин чи випадкової затримки з технічних умов виробництва не могла бути закінчена в нормальний робочий час, коли припинення її може призвести до псування або загибелі державного чи громадського майна, а також у разі необхідності невідкладного ремонту машин, верстатів або іншого устаткування, коли несправність їх викликає зупинення робіт для значної кількості трудящих; 4) при необхідності виконання вантажно-розвантажувальних робіт з метою недопущення або усунення простою рухомого складу чи скупчення вантажів у пунктах відправлення і призначення; 5) для продовження роботи при нез'явленні працівника, який заступає, коли робота не допускає перерви; в цих випадках власник або уповноважений ним орган зобов'язаний негайно вжити заходів до заміни змінника іншим працівником.
Згідно із статтею 65 КЗпП України надурочні роботи не повинні перевищувати для кожного працівника чотирьох годин протягом двох днів підряд і 120 годин на рік. Власник або уповноважений ним орган повинен вести облік надурочних робіт кожного працівника.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до наявних у матеріалах справи доказів, зокрема, табеля робочого часу, позивач не залучався до надурочної роботи, з огляду на що дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Судом враховано, що ці обставини становили підставу заявленого позивачем позову, цими обставинами він його обґрунтовував, а отже обов'язок з доведення цих обставин покладається саме на позивача. За умов недоведення підстав позову позивачем не обґрунтовано достатніх підстав для його задоволення, що є, відповідно, достатньою підставою для відмови у позові в цілому.
Доводи касаційної скарги про те, що табель обліку робочого часу не є належним доказом незалучення позивача до надурочних робіт фактично зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, тому оскаржувані рішення підлягають залишенню без змін.
У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 27 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 06 квітня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                         В. А. Стрільчук

Судді                                                                                                  С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов
 
С. О. Погрібний
 
О. В. Ступак