Постанова
Іменем України
 
13 березня 2019 року
м. Київ
 
справа № 643/7710/16-ц
провадження № 61-5723св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача | - | Пророка В. В.,
суддів: | | Висоцької В. С., Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
позивачі-відповідачі:
| - | ОСОБА_6,
| - | ОСОБА_7,
відповідач-позивач
| - | ОСОБА_8,
представник відповідача-позивача
| - | ОСОБА_9,
треті особи: | |
| - | Харківська міська рада,
| - | відділ реєстрації місця проживання у Московському районі міста Харкова,
 
розглянув у порядку письмового провадження справу, відкриту за позовом ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до ОСОБА_8, треті особи: Харківська міська рада, відділ реєстрації місця проживання у Московському районі міста Харкова, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття з реєстрації, за зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Харківська міська рада, відділ реєстрації місця проживання у Московському районі міста Харкова, про визнання особи наймачем жилого приміщення, за касаційною скаргою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на постанову Апеляційного суду Харківської області від 19 грудня 2017 року, прийняту колегією суддів у складі: Хорошевського О. М., Бровченка І. О., Кіся П. В.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
1.                У червні 2016 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7звернулись до Московського районного суду міста Харкова з позовом до ОСОБА_8, треті особи: Харківська міська рада, відділ реєстрації місця проживання у Московському районі міста Харкова,про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та знаття з реєстрації.
 
2.                Позовна заява мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 належить до державного житлового фонду (далі - спірна квартира). У спірній квартирі зареєстровані та проживають позивачі. В цій квартирі зареєстрований також відповідач, який з листопада 2003 року в ній не проживає. На підставі цього ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просили суд визнати ОСОБА_8 таким, що втратив право користування спірною квартирою; зобов'язати відділ реєстрації місця проживання у Московському районі міста Харкова зняти з відповідної реєстрації ОСОБА_8
 
3.                29 вересня 2016 року ОСОБА_8 звернувся до Московського районного суду міста Харкова із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_6 та ОСОБА_7, треті особи: Харківська міська рада, відділ реєстрації місця проживання у Московському районі міста Харкова, про визнання особи наймачем жилого приміщення.
 
4.                Зустрічна позовна заява мотивована тим, що відповідач зареєстрований у спірній квартирі та користується нею з 19 лютого 1992 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, наймач спірної квартири. На підставі цього відповідач просить суд визнати його наймачем спірної квартири.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
5.                Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 30 жовтня 2017 року позов ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задоволений:
−     визнано ОСОБА_8 таким, що втратив право користування спірною квартирою;
−     вказано відділу реєстрації місця проживання у Московському районі міста Харкова про необхідність зняти з реєстрації ОСОБА_8 у спірній квартирі;
−     стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 судовий збір у сумі 551,20 грн;
−     відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8
 
6.                Представники третіх осіб в судове засідання не з'явились. Представник Харківської міської ради подав до суду письмові заперечення, в яких просив в задоволенні первісного позову відмовити.
 
7.                Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна квартира належить до державного житлового фонду. У ній зареєстровані та проживають позивачі з первісним позовом. В цій квартирі зареєстрований також відповідач за первісним позовом, який з листопада 2003 року по час звернення до суду з первісним позовом 29 червня 2016 року в ній не проживає. Судом не встановлено, що позивачі або інші особи перешкоджали відповідачу користуватися спірною квартирою, а також не встановлено поважних причин того, що відповідач не користується спірною квартирою.
 
8.                Зазначені обставини підтверджуються довідкою Комунального підприємства «Жилкомсервіс» від 23 червня 2016 року; квитанціями про особисту сплату ОСОБА_6 за комунальні послуги, що надаються за користування спірною квартирою; рішенням Московського районного суду міста Харкова від 12 серпня 2011 року у справі № 2-3558/11 про розірвання шлюбу між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 та стягнення аліментів; позовною заявою ОСОБА_8 про розірвання шлюбу, в якій останній зазначає, що з 2003 року не проживає з ОСОБА_6; актом від 21 червня 2016 року; показаннями свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_16, які в судовому засіданні підтвердили, що ОСОБА_8 не проживає у спірній квартирі з 2003 року.
 
9.                Суд погоджується з доводами представника ОСОБА_8 про те, що акти від 10 листопада 2013 року, 15 грудня 2014 року та 20 травня 2015 року є недопустимими доказами, оскільки на час їх складання вулиця Уборевича ще не була перейменована на вулицю Бучми. Але це не стосується акта від 21 червня 2016 року.
 
10.            Суд не погоджується з доводами представника ОСОБА_8 про застосування наслідків спливу строку позовної давності до спірних правовідносин, оскільки спірні правовідносини виникли між сторонами спору не з договору найму жилого приміщення, а з приводу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Тому правова позиція, висловлена Верховним Судом України у справі з провадженням № 6-2913цс15, не може застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки справа, яку переглядав Верховний Суд України, була розпочата за позовом наймодавця, тобто житлово-експлуатаційної організації. Разом з тим справа, яку розглядає суд першої інстанції, розпочата за позовом членів сім'ї наймача.
 
11.            Суд не вбачає підстав для винесення окремої ухвали щодо надання ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 неправдивих показань, оскільки таких фактів судом встановлено не було.
 
12.            В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8 суд відмовляє, оскільки ОСОБА_8 не довів суду, що наймодавець відмовив йому у визнанні наймачем жилого приміщення відповідно до статті 106 ЖК України, оскільки ніяких доказів цього суду не надано.
 
13.            Дослідивши надані докази, керуючись статтею 72 Житлового кодексу Української РСР від 30 червня 1983 року № 5464-X (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - ЖК України), суд вважає, що первісний позов ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8 слід відмовити.
 
Короткий зміст судового рішення апеляційної інстанції
 
14.            Постановою Апеляційного суду Харківської області від 19 грудня 2017 року апеляційна скарга відповідача задоволена частково: рішення Московського районного суду міста Харкова від 30 жовтня 2017 року скасоване, у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_6, ОСОБА_7 та зустрічного позову ОСОБА_8 відмовлено, судові витрати по справі покладені на сторони спору.
 
15.            Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції визнав доведеними обставини, що мають істотне значення для справи, які не можна вважати доведеними.
 
16.            Матеріалами справи підтверджується, що ордер на вселення в порядку обміну спірної квартири було видано батькові ОСОБА_8, ОСОБА_17 11 вересня 1991 року (а.с. 44, том 1). Разом з основним наймачем право на користування спірною квартирою набули його дружина та двоє синів, у тому числі ОСОБА_8
 
17.            Вулиця Уборевича у місті Харкові була перейменована на вулицю Бучми. Отже, акти, складені ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 10 листопада 2013 року, 15 грудня 2014 року, 20 травня 2015 року та 21 червня 2016 року, про те, що ОСОБА_8 не проживає у спірній квартирі з листопада 2003 року, не можна вважати допустимими доказами. Пояснення, які надали ці особи в суді першої інстанції, є суперечливими і не можуть бути безперечними доказами того, що ОСОБА_8 не проживав протягом шести місяців, що передували зверненню до суду, у спірній квартирі.
 
18.            Не може бути доказом зазначеного й рішенням Московського районного суду міста Харкова від 12 серпня 2011 року у справі № 2-3558/11.
 
19.            Будь-яких відомостей про те, що ОСОБА_8 не проживає у спірній квартирі, зазначена довідка Комунального підприємства «Жилкомсервіс» від 23 червня 2016 року не містить (а.с. 10, том 1).
 
20.            Посилання на те, що ОСОБА_8 не сплачує за комунальні послуги, які надаються по спірній квартирі, не можуть свідчити про те, що ОСОБА_8 не проживав протягом шести місяців, що передували зверненню до суду, у спірній квартирі.
 
21.            Разом з тим не підлягають задоволенню і вимоги ОСОБА_8 про визнання його наймачем спірної квартири, оскільки це питання може бути вирішене органом, у віданні якого перебуває будинок, в якому знаходиться спірна квартира.
 
22.            Інших відомостей про те, що ОСОБА_8 втратив право користування житловим приміщенням у спірній квартирі суду не надано.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
23.            04 січня 2018 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подали касаційну скаргу до Верховного Суду, вважаючи, що суд апеляційної інстанції прийняв судове рішення, неправильно застосувавши норми матеріального права та порушивши норми процесуального права.
 
24.            У касаційній скарзі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просять скасувати постанову Апеляційного суду Харківської області від 19 грудня 2017 рокута залишити в силі рішення Московського районного суду міста Харкова від 30 жовтня 2017 року.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
25.            Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією ЦПК України, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією ЦПК України.
 
26.            Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
27.            31 січня 2018 року справа передана на розгляд Верховного Суду.
 
28.            Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
29.            Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
30.            Ухвалою судді Верховного Суду від 17 квітня 2018 року після усунення недоліків касаційної скарги відкрите касаційне провадження у справі, витребувані матеріали справи з суду першої інстанції.
 
31.            Ухвалою Верховного Суду від 06 лютого 2019 року справа призначена до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів у порядку письмового провадження без повідомлення та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
 
(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
32.            Суд апеляційної інстанції не врахував статтю 61 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (далі позначення цього документа у редакції, чинній на момент здійснення процесуальних дій судом першої інстанції - ЦПК України 2004) та частини першу і четверту статті 82 ЦПК України, які регулюють питання преюдиції в цивільному процесі. Було проігноровано обставини, встановлені рішенням Московського районного суду міста Харкова від 12 серпня 2011 року у справі № 2-3558/11, яким розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_8, зокрема на підставі позову відповідача, обґрунтованого фактом окремого проживання подружжя з 2003 року, відсутністю спільного господарства.
 
33.            Апеляційний суд неналежним чином дослідив докази у справі та помилково встановив обставини справи.
 
34.            Ордер на квартиру є підставою для вселення в надане житлове приміщення, але не забезпечує зберігання за особою право користування цим жилим приміщенням в разі не проживання такої особи без поважних причин в цьому жилому приміщенні більше шести місяців.
 
35.            ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вважають, що довели відсутність у відповідача зв'язку із спірною квартирою та те, що відповідач без поважних причин більш ніж шість місяців на момент подання позову у цій справі не проживав у спірній квартирі. Суд першої інстанції належним чином оцінив докази у справі, правильно встановив обставини справи та дійшов правильних висновків по суті справи.
 
36.            Інші доводи ОСОБА_6 та ОСОБА_7, в тому числі ті, що вимагають переоцінки доказів та встановлення обставин справи, суд касаційної інстанції не бере до уваги відповідно до статей 76, 77, 80 та 400 ЦПК України.
 
(2) Позиція інших учасників справи
 
37.            17 травня 2018 року представник відповідача ОСОБА_18 направив до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити в задоволенні касаційної скарги та залишити без змін постанову Апеляційного суду Харківської області від 19 грудня 2017 року.
 
38.            З моменту прийняття рішення Московського районного суду міста Харкова від 12 серпня 2011 року у справі № 2-3558/11 пройшло п'ять років на момент подання позову у цій справі, що є підставою для сумніву стосовно незмінності відповідних обставин протягом такого довгого строку. Крім того, відповідач вважає, що зазначеним рішенням не встановлено факту відсутності його проживання у спірній квартирі.
 
39.            Посилання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на те, що відповідач мешкає однією сім'єю із ОСОБА_19 та має трьох неповнолітніх дітей не позбавляє відповідача права мешкати у спірній квартирі та тримати в ній свої речі, не доводить його відсутність в спірній квартирі протягом шести місяців.
 
40.            Апеляційний суд правильно оцінив докази у справі та встановив її обставини, прийняв законне та обґрунтоване рішення.
 
41.            Інші доводи відповідача, в тому числі ті, що вимагають переоцінки доказів та встановлення обставин справи, суд касаційної інстанції не бере до уваги відповідно до статей 76, 77, 80 та 400 ЦПК України.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
 
42.            Згідно з частиною першою статті 25 ЦПК України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.
 
43.            Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
44.            Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Частина друга цієї статті передбачає, що суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
45.            Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
46.            Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України.
 
47.            Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).
 
(1.1) Щодо висновків судів попередніх інстанцій на підставі їх оцінки доказів та встановлених обставин справи
 
48.            Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (частина третя статті 47 Конституції України).
 
49.            Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (частина друга статті 10 ЦПК України 2004). Це положення кореспондує частині другій статті 12 ЦПК України.
 
50.            Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України 2004 (частина третя статті 10 ЦПК України 2004). Це положення кореспондує частині другій статті 12 ЦПК України.
 
51.            Статті 57, 58, 60 ЦПК України 2004 визначають що є доказами в рамках судового розгляду справи, які вимоги до них висуваються. Предмет доказування під час судового розгляду визначений статтею 179 ЦПК України 2004.
 
52.            Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (частина третя статті 61 ЦПК України 2004). Це положення кореспондує частині четвертій статті 82 ЦПК України.
 
53.            Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті (стаття 212 ЦПК України 2004). Ці положення кореспондують статті 89 ЦПК України.
 
54.            Стаття 213 ЦПК України 2004 визначає суть законності та обґрунтованості судового рішення, а стаття 214 ЦПК України 2004 −питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення. Ці статті кореспондують статтям 263 та 264 ЦПК України.
 
55.            Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього (частини перша, третя та шоста статті 367 ЦПК України).
 
56.            При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частини перша та друга статті 71 ЖК України). Вичерпний перелік обставин, які передбачають, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців, закріплені в частині третій статті 71 ЖК України.
 
57.            Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК України).
 
58.            Повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім'ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку (частини перша та друга статті 106 ЖК України).
 
59.            Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - ЦК України).
 
60.            Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням (згідно із абзацом третім частини першої статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).
 
61.            У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк (абзац перший пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України»).
 
62.            Безпосередні обставини, які встановлені у рішенні Московського районного суду міста Харкова від 12 серпня 2011 року у справі № 2-3558/11 та мають преюдиційне значення для цієї справи, на які посилаються ОСОБА_6 та ОСОБА_7, не спростовані ОСОБА_8, в тому числі, станом на момент подання позову ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Сам по собі термін часу, який пройшов з моменту прийняття цього рішення й до моменту подання первісного позову у цій справі не спростовує відповідні обставини. А відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 та частини четвертої статті 82 ЦПК України встановлені обставини дійсно мають преюдиційне значення для цієї справи, на що суд апеляційної інстанції не звернув увагу, в тому числі не надавши пояснення чому він не прийняв до уваги рішення Московського районного суду міста Харкова від 12 серпня 2011 року у справі № 2-3558/11, за умов відсутності спростування ОСОБА_8 обставин, які з цього рішення випливають.
 
63.            На відміну від суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що назва відповідної вулиці відповідно до встановлених судом першої інстанції обставин справи вже змінилась на момент складання акта від 21 червня 2016 року, а тому він не може бути неприйнятим до уваги як доказ на тій підставі, що в ньому вказана інша назва вулиці. Апеляційний суд неналежним чином дослідив цей доказ. На момент складання акта від 21 червня 2016 року вулиця Уборевича у місті Харкові була перейменована у вулицю Бучми відповідно до рішення Харківської міської ради № 12/15 від 20 листопада 2015 року «Про перейменування об'єктів топоніміки міста Харкова».
 
64.            Матеріалами справи підтверджується, що показання свідків у справі не були розцінені судом першої інстанції як виключні докази, які підтверджують, що ОСОБА_8 не проживав у спірній квартирі понад шість місяців на момент подання первісного позову у цій справі. Ці докази оцінювались комплексно у їх взаємозв'язку із обставинами справи та іншими доказами, що відповідає вимогам статті 212 ЦПК України 2004. Це також підтверджується тим, що суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги інші зазначені акти з вказаних ним підстав.
 
65.            Судами попередніх інстанцій не встановлено, що ОСОБА_8 звертався до наймодавця спірної квартири з клопотанням відповідно до частини другої статті 71 ЖК України, у зв'язку з поважними причинами його відсутності в спірній квартирі понад шість місяців. ОСОБА_8 не довів існування обставин, передбачених частиною третьою статті 71 ЖК України.
 
66.            Суд апеляційної інстанції надав неналежну оцінку доказам у справі, що призвело до помилкового встановлення обставин справи, недотримання частини четвертої статті 82, статей 263 та 264, частини першої статті 367 ЦПК України та неправильного застосування норм матеріального права, зокрема статті 71 ЖК України.
 
67.            Суд першої інстанції, комплексно оцінивши докази у справі, по суті правильно встановив, що ОСОБА_8 не спростував докази ОСОБА_6 та ОСОБА_7 щодо не проживання ним у спірній квартирі понад шість місяців на момент подання позову ОСОБА_6 та ОСОБА_7
 
68.            Враховуючи зазначене, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
 
(2) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
(2.1) Щодо суті касаційної скарги
 
69.            Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (стаття 413 ЦПК України).
 
70.            На підставі здійсненої вище оцінки аргументів учасників справи Верховний Суд дійшов висновку про необхідність задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_7: скасувати постанову Апеляційного суду Харківської області від 19 грудня 2017 року та залишити в силі рішення Московського районного суду міста Харкова від 30 жовтня 2017 року.
 
(2.2) Щодо судових витрат
 
71.            Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
 
72.            Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).
 
73.            ОСОБА_6 та ОСОБА_7не заявляли вимог про відшкодування судових витрат. Інші учасники справи не заявляли до відшкодування судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
74.            Відповідно до квитанцій від 04 січня 2018 року № 54445 та від 27 лютого 2018 року № 17883 ОСОБА_6 сплатила судовий збір в загальній сумі 1102,40 грн за подання касаційної скарги. Згідно із квитанціями від 27 лютого 2018 року № 17894 та від 27 лютого 2018 року № 17894 ОСОБА_7 сплатила судовий збір в загальній сумі 1102,40 грн за подання касаційної скарги. Сторони не надали інших розрахунків документально підтверджених судових витрат.
 
75.            За результатом касаційного розгляду вимоги ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підлягають задоволенню. Отже, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кожній підлягає відшкодуванню з відповідача за первісним позовом судовий збір за подання касаційної скарги в сумі 1 102,40 грн, загалом 2 204,80 грн.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,
 
Постановив:
 
1. Задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_7.
 
2. Скасувати постанову Апеляційного суду Харківської області від 19 грудня 2017 року.
 
3. Залишити в силі рішення Московського районного суду міста Харкова від 30 жовтня 2017 року.
 
4. Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 витрати на сплату судового збору за подання касаційної скарги у сумі 1 102,40 грн.
 
5. Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 витрати на сплату судового збору за подання касаційної скарги у сумі 1 102,40 грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                          В. С. Висоцька

                                                                                                                      А. О.Лесько

                                                                                                                      С. Ю. Мартєв

                                                                                                                      В. В.Пророк

                                                                                                                      І.М. Фаловська