Постанова
Іменем України 
 
20 березня 2019 року
м. Київ
 
справа № 740/874/17
провадження № 61-12277св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
суддів: Карпенко С. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - ОСОБА_2,
треті особи: ОСОБА_3, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Луєнка Юрія Васильовича на постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 17 січня 2018 року у складі колегії суддів: Бечка Є. М., Євстафіїва О. К., Страшного М. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про визнання права власності в порядку спадкування. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона та її брат ОСОБА_3 є спадкоємцями першої черги після смерті їх батька ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Після смерті батька відкрилася спадщина на належне йому майно, до якого входить 1/2 частина житлового будинку  АДРЕСА_2. Вона прийняла спадщину після смерті свого батька, а її брат ОСОБА_3 від прийняття спадщини відмовився. ОСОБА_5 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 серпня 2005 року по 12 січня 2008 року. В період шлюбу ними був придбаний зазначений вище житловий будинок, право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_2 Цей будинок є спільною сумісною власністю подружжя і належав їм у рівних частках - по 1/2 кожному. За чотири дні до придбання вказаного будинку ними була продана квартира АДРЕСА_1, яка була приватизована та належала на праві власності ОСОБА_2,          ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - дочці відповідача. Ця квартира була продана за 10 000 грн, а спірний будинок в селі Хвилівка придбано фактично за  20 000 грн. Для купівлі будинку подружжям було взято в позику 12 000 грн, які згодом ними повернуті ще за час перебування у шлюбі. Вона звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки свідоцтво про право на спадщину на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, видається за письмовою згодою другого з подружжя, а така згода ОСОБА_2 відсутня. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на 1/2 частину вищезгаданого житлового будинку в порядку спадкування після ОСОБА_5
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 пояснила, що квартира АДРЕСА_1 належала її свекрусі - матері попереднього чоловіка, яку вона доглядала, після її смерті у 2005 році вона прийняла спадщину і стала власником зазначеної квартири. Там були зареєстровані її дочка ОСОБА_6 та ОСОБА_5 12 травня 2006 року вони продали квартиру за 10 000 грн                і 16 травня того ж року придбали спірний будинок в селі Хвилівка фактично за                     20 000 грн. Кошти, яких не вистачало, вона позичила і з часом самостійно віддала борг. Жодних матеріальних вкладень у будинок ОСОБА_5 не здійснював, він постійно брав кредити, які вона вимушена була повертати, а належні йому грошові кошти він віддавав своїм дітям. Весь тягар утримання будинку і проведення в ньому ремонтів несла вона та її дочка ОСОБА_6 Належну ОСОБА_5 частину коштів, отриманих після продажу квартири АДРЕСА_1він використав на власний розсуд. Підтвердженням того, що будинок в селі Хвилівка було придбано за її кошти, є те, що право власності було оформлено на її ім'я. Також ОСОБА_2 просила застосувати позовну давність, оскільки після розірвання шлюбу пройшло більше трьох років і її колишній чоловік жодних претензій до розподілу спільного майна не пред'являв.
Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 листопада 2017 року у складі судді Пантелієнко В. Г. позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач як спадкоємець першої черги має право на спадкування за законом частки майна батька у праві спільної сумісної власності подружжя, що становить 1/2 частину спірного житлового будинку.
Постановою Апеляційного суду Чернігівської області  від 17 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 листопада 2017 року змінено. Позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_2, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.
Судове рішення апеляційного суду мотивоване помилковістю висновку місцевого суду про те, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя у зв'язку з придбанням його в період шлюбу, оскільки лише 1/3 частина проданої напередодні квартири АДРЕСА_1 належала спадкодавцю. Суд визнав право власності на частину спірного будинку, придбаного ОСОБА_2 в період перебування у шлюбі з ОСОБА_5, та за кошти від реалізації зазначеної вище квартири, які в 1/3 частині також належали ОСОБА_6 і не були спільними коштами подружжя, а належали кожному з продавців квартири особисто. Місцевим судом не враховано того, що ОСОБА_2 взяла в борг 10 000 грн для придбання будинку. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
У лютому 2018 року представник ОСОБА_1 - адвокат Луєнко Ю. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 17 січня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 листопада 2017 року.   
 
Касаційна скарга мотивована помилковістю висновку суду апеляційної інстанції про те, що спірний будинок не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя у зв'язку з тим, що 1/3 частина проданої напередодні квартири АДРЕСА_1належала спадкодавцю, а кошти від реалізації 1/3 її частини також належали ОСОБА_6 Апеляційним судом не враховано, що частки у проданій квартирі були спільною сумісною власністю подружжя, а не їх особистою приватною власністю. Судом не встановлено дійсної вартості проданої квартири, а зазначена у договорі купівлі-продажу квартири від 12 травня 2006 року її вартість занижена. Будь-яких доказів того, що ОСОБА_6 надавала власні грошові кошти на придбання спірного будинку чи вчинила будь-який правочин щодо набуття у власність його частки, матеріали справи не містять, а тому безпідставним є висновок апеляційного суду про те, що вона має право на частку у спірному будинку. Також помилковим є висновок суду апеляційної інстанції про те, що оскільки будинок був придбаний за 20 000 грн, 10 000 грн з яких ОСОБА_2 взяла в борг, то половина будинку є її особистою власністю. Договір позики від 14 травня 2006 року був укладений в інтересах сім'ї, кошти використані на придбання будинку для подружжя, тому цей договір створив для нього відповідні права та обов'язки.
 
У квітні 2018 року представник ОСОБА_2 - адвокат Гринь Людмила Василівна подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи скарги суперечать фактичним обставинам справи. Твердження сторони позивача про те, що ОСОБА_5 був зареєстрований та проживав у спірному будинку, а тому борг за договором позики був повернутий під час спільного проживання, не відповідає дійсності. Борг в розмірі 12 000 грн повертала ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_6 після припинення спільного проживання з ОСОБА_5, а тому ці кошти є особистою власністю відповідача. Знаючи, що спірний будинок зареєстрований на ОСОБА_2, ОСОБА_5 не вчиняв жодних дій для визначення частки у спірному майні та визнання права власності на нього, тобто свідомо відмовився від своєї частки. Крім того, позивачем пропущено позовну давність.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
06 квітня 2018 року справа № 740/874/17 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно зі статтями 263-265 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. В мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає. 
Судами встановлено, що з 01 серпня 2005 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 12 січня 2008 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу від 28 березня 2016 року  № 00016481388, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ніжинського міськрайонного управління юстиції у Чернігівській області.
З договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Дудкою Г. Я., встановлено, що 12 травня 2006 року          ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було продано квартиру АДРЕСА_1, яка належала їм на праві спільної часткової власності, по 1/3 частині кожному, за 10 000 грн.
16 травня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ніжинського районного округу Голік Л. В., ОСОБА_2 придбала житловий будинок АДРЕСА_2.
Згідно з рішенням 1-ої сесії VII скликання Талалаївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області від 13 листопада 2015 року АДРЕСА_2 перейменовано на АДРЕСА_2.
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек і Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна встановлено, що право власності на будинок АДРЕСА_2 зареєстровано 19 травня 2006 року за ОСОБА_2, що підтверджується технічним паспортом на зазначений будинок.
Також судами встановлено, що 14 травня 2006 року ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_10 12 000 грн на строк до 14 травня 2010 року на придбання спірного будинку. Позичені грошові кошти було повернуто вчасно, тобто до 2010 року, вже після розірвання шлюбу з ОСОБА_5
Згідно з частиною першою статті 57 Сімейного кодексу України (далі - СК України) в редакції, чинній на час набуття ОСОБА_2 права власності на спірне майно, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно,  набуте  нею,  ним  за  час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею,  ним за час шлюбу,  але за кошти,  які належали їй, йому особисто. 
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини  самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статі 60, 61 СК України у чинній редакції).
При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя (в тому числі колишнього), який її спростовує.
За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть від 25 березня 2016 року серії НОМЕР_1, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ніжинського міськрайонного управління юстиції у Чернігівській області.
За життя ОСОБА_5 не склав заповіту.
ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_5, що підтверджується повторним свідоцтвом про народження від 12 листопада 2015 року серії НОМЕР_2, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ніжинського міськрайонного управління юстиції у Чернігівській області, з урахуванням витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища        від 28 березня 2016 року № 00016481342, виданого зазначеним вище органом державної реєстрації. 
З матеріалів спадкової справи № 1057/2015, заведеної після смерті ОСОБА_5,  встановлено, що спадщину прийняла його дочка ОСОБА_1
01 листопада 2016 року постановою нотаріуса позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 з тих мотивів, що він був придбаний в період перебування спадкодавця у шлюбі з ОСОБА_2 і відсутня її згода на визначення частки у спільному сумісному майні подружжя та на видачу свідоцтва про право власності.
Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України) спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Частиною першою статті 1221ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. 
Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
 
Статтею 57 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення місцевого суду (далі - ЦПК України 2004 року), передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
 
Згідно зі статтею 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
 
За правилами статей 10, 60 ЦПК України 2004 року обов'язок доведення обставин, на які посилаються сторони, покладається на кожну із сторін.
 
За змістом статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини (стаття 63 ЦПК України 2004 року).
 
Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту набуття спільної сумісної власності, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов'язком суду при їх оцінці.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Задовольняючи позов, місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що позивач ОСОБА_1 як спадкоємець першої черги має право на спадкування за законом частки майна свого батька ОСОБА_5 у праві спільного сумісного майна подружжя батька і його колишньої дружини ОСОБА_2
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Обставини справи встановлені судом першої інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто місцевий суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. 
Змінюючи рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції виходив з того, що одним із джерел придання спірного будинку були грошові кошти, отримані від реалізації квартири, однак їх не вистачало, у зв'язку з чим ОСОБА_2 взяла в борг 10 000 грн. Оскільки спірний будинок придбаний за 20 000 грн, то ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 внесли на придбання будинку 10 000 грн, тобто по 3 333 грн власних коштів, другу половину - 10 000 грн, які були позичені у ОСОБА_10, внесла                ОСОБА_2, тому належна ОСОБА_5 частка у спірному майні склала 1/6 частину, яка й підлягає спадкуванню позивачем.
Однак такі висновки апеляційного суду є помилковими, оскільки зібраними у справі доказами, правильно оціненими судом першої інстанції, з урахуванням презумпції спільної сумісної власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, яка не спростована відповідачем, підтверджено факт придбання будинку ОСОБА_2 під час її перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 і за його згодою. Кошти, взяті в борг у ОСОБА_10, були повернуті після розірвання шлюбу, однак під час спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (місцевим судом встановлено факт спільного проживання цих осіб у спірному будинку до 2012 року). Ці факти також підтверджуються показаннями свідків та наявними в матеріалах справи доказами. Будь-яких доказів того, що ОСОБА_6 особисто (власними грошовими коштами) приймала участь у придбані спірного майна, матеріали справи не місять. Таким чином, спірний будинку був придбаний в період шлюбу за спільні кошти подружжя, а тому спадкоємцю ОСОБА_5 належала 1/2 його частина, право на спадкування якої має позивач. Відповідач не спростовала цих обставин та не надала належних доказів того, що будинок був придбаний за її особисті кошти і за кошти ОСОБА_6
 
В апеляційній скарзі не було наведено доводів про недостовірність зібраних у справі доказів, а також не спростовано обставин справи, встановлених місцевим судом.
 
Переоцінивши докази, які були оцінені судом першої інстанції з дотриманням вимог процесуального законодавства, апеляційний суд всупереч вимогам частини першої статті 367, статей 376, 382 ЦПК України не зазначив в оскаржуваному судовому рішенні, які порушення норм процесуального права були допущені судом першої інстанції і в чому полягають ці порушення, які норми матеріального права були неправильно застосовані і в чому полягає таке неправильне застосування, тобто не встановив і не навів правових підстав для скасування рішення. 
 
Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Луєнка Юрія Васильовича задовольнити.
 
Постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 17 січня 2018 року скасувати, а рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 листопада    2017 рокузалишити в силі.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | С. О. Карпенко
| А. С. Олійник
| С. О. Погрібний
                                                                                                            Г.І. Усик