Постанова
Іменем України
 
06 березня 2019 року
м. Київ
 
справа № 621/725/15-ц
провадження № 61-11087св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О.,  Мартєва С. Ю.,  Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач) 
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 18 липня 2016 року у складі судді Бережної Н. М. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2016 року у складі суддів: Шевченко Н. Ф., Міненкової Н. О., Пономаренко Ю. А., 
 
учасники справи:
позивач - заступник керівника Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, державного підприємства «Зміївське лісове господарство»
відповідачі:  Задонецька сільська рада Зміївського району Харківської області, відділ Держгеокадастру Зміївського району Харківської області, ОСОБА_1, ОСОБА_2, 
третя особа - приватний нотаріус Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Лещенко ЛюбовВасилівна,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2015 року прокурор Зміївського району Харківської області в інтересах держави в особі Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, державного підприємства «Зміївське лісове господарство» (далі - ДП Зміївське лісове господарство») звернувся до суду з позовом до Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області, відділу Держгеокадастру Зміївського району Харківської області, ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, запису у книзі реєстрації державних актів на право власності на землю, договору купівлі-продажу земельної ділянки та повернення земельної ділянки.
 
В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до державного акта серії НОМЕР_1 від 20 червня 2007 року, виданого Задонецькою сільською радою Зміївського району Харківської області ОСОБА_1, у приватну власність передано земельну ділянку площею 0,1500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану АДРЕСА_1. У подальшому ОСОБА_1 продав вказану земельну ділянку                        ОСОБА_2 на підставі нотаріально завіреного договору купівлі-продажу                             від 28 серпня 2009 року.
 
Разом з тим, спірна земельна ділянка фактично знаходиться на землях                            ДП «Зміївське лісове господарство» Задонецького лісництва та перебуває в постійному користуванні даного господарства на підставі матеріалів лісовпорядкування 2010 року, які згідно пункту 5 прикінцевих положень Лісового кодексу Українидо одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками є документами, що підтверджують право на раніше надані землі. Крім того, земельна ділянка мала передаватися у власність за проектом відведення, а не за технічною документацією, оскільки її межі не встановлені в натурі. ОСОБА_1 отримав у власність земельну ділянку із земель лісів для будівництва і обслуговування житлового будинку без зміни цільового призначення цієї земельної ділянки у встановленому законом порядку. 
Посилаючись на те, що надання земельної ділянки ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд відбулось з порушенням статей 149, 151 ЗК України, прокурор просив задовольнити позов. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 18 липня                    2016 року у задоволенні позову відмовлено. 
Рішення суду мотивовано тим, що твердження представника позивача про те, що спірне прийняте рішення виконавчим комітетом Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області відносно земельної ділянки, що знаходиться в постійному користуванні ДП «Зміївське лісове господарство», і змінено цільове призначення земельної ділянки без її вилучення з користування та фактичного переведення землі лісогосподарського призначення в землі житлової та господарської забудови, суд вважає необґрунтованими, оскільки рішенням XIV сесії Зміївської районної ради народних депутатів XXI скликання від 26 березня 1993 року «Про передачу земель держлісзагу до земель запасу Зідьківської селищної, Задонецької сільської, міської ради народних депутатів» Задонецькій сільській раді народних депутатів із земель Задонецького лісництва квартал 33 виділено земельну ділянку, загальною площею 4,3 га, зайнятою лісними культурами, акаціями, які знаходяться в незадовільному стані, Задонецькою сільською радою на переданих землях було розроблено проект забудови жилого кварталу по АДРЕСА_1. Згідно плану забудови були встановлені межі земельних ділянок в натурі (на місцевості). Вказане рішення не скасоване та ніким не оскаржується. Надані у судовому засіданні позивачем матеріали лісовпорядкування, датовані 2003 та 2011 роком, а саме: проекти організації і розвитку лісового господарства Зміївського держлісгоспу обласного лісогосподарського об'єднання «Харківліс» Державного комітету лісового господарства, проект організації та розвитку лісового господарства Державного підприємства «Зміївське лісове господарство» Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства Задонецьке лісництво та викопіювання з лісовпорядного планшету 1990 року, не підтверджують право користування підприємства спірною земельною ділянкою на час прийняття рішення Задонецькою сільською радою Зміївського району Харківської області (1999 рік) про передачу землі ОСОБА_1 Підстави для застосування позовної давності відсутні, оскільки позов необґрунтований. 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що за змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року самі по собі допущені органами влади порушення при передачі майна у власність особи не можуть бути безумовною підставою для повернення цього майна державі, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача майна. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України»                                          від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не надано доказів того, що спірна земельна ділянка перебувала у постійному користуванні ДП «Зміївське лісове господарство», належних та допустимих доказів на підтвердження незаконності надання ОСОБА_1 Задонецькою сільською радою Зміївського району Харківської області земельної ділянки суду не надано. Доводи апеляційної скарги заступника прокурора Харківської області про те, що при вирішенні спору суд неправильно застосував норми матеріального права, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням нормам матеріального і процесуального права.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1)Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заступник прокурора Харківської області просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу  апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що ліси, які знаходяться на землях державних лісогосподарських підприємств, є державною власністю та не можуть передаватися у приватну власність.  ОСОБА_4 передано земельну ділянку в межах землекористування ДП «Зміївське лісове господарство». Після передачі земельної ділянки держлісу Задонецькій сільській раді площею 4,3 га спірна земельна ділянка залишилася в межах лісового фонду у розмірі 0,0473 га, що підтверджується викопіюванням з лісовпорядного планшету 1990 року та станом на 2015 рік. Суди залишили поза увагою ті обставини, що надана ОСОБА_1 земельна ділянка перетинається із земельними ділянками                   ДП «Зміївське лісове господарство». Пред'являючи позов, прокурор виходив з необхідності вирішення проблем суспільного значення, що виправдовує застосування механізму витребування спірної земельної ділянки в останнього набувача. 
(2) Позиція відповідача
У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що прокурор не обґрунтував підстави його представництва інтересів позивача у справі,  не довів належність спірної земельної ділянки до земель ДП  «Зміївське лісове господарство».
01 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду. 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій
 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення. 
 
Суди установили, що рішенням XIV сесії Зміївської районної ради народних депутатів XXI скликання від 26 березня 1993 року «Про передачу земель держлісзагу до земель запасу Зідьківської селищної, Задонецької сільської, міської ради народних депутатів» Задонецькій сільській раді народних депутатів із земель Задонецького лісництва квартал 33 виділено земельну ділянку загальною площею 4,3 га, зайнятою лісними культурами, акаціями, які знаходяться в незадовільному стані, Задонецькою сільською радою на переданих землях було розроблено проект забудови жилого кварталу по                      АДРЕСА_1. Згідно плану забудови були встановлені межі земельних ділянок в натурі (на місцевості).
Рішенням виконавчого комітету Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області № 89 від 21 грудня 1999 року ОСОБА_1 передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарчих будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 
Відповідно до технічного завдання № 431 від 24 травня 2007 року, наданого Управлінням земельних ресурсів у Зміївському районі Харківської області та долученого до технічної документації із землеустрою щодо спірних земельних ділянок, спірна земельна ділянка з відповідним кадастровим номером значилась розташованою в межах с. Задонецького Зміївського району Харківської області. 
Технічна документація з землеустрою спірної ділянки погоджена Відділом містобудування, архітектури Зміївської районної державної адміністрації Харківської області та Управлінням земельних ресурсів у Зміївському районі Харківської області. 
20 червня 2007 року ОСОБА_1 видано державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2 із встановленням меж земельної ділянки.
28 серпня 2009 року ОСОБА_1 продав вказану земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_2) ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчено та зареєстровано в Державному реєстрі правочинів за № 3594418 приватним нотаріусом                   Лещенко Л. В. 
Відповідно до положень статті 6 ЗК України 1990 року громадяни  України  мають  право  на  одержання  у  власність земельних ділянок для: будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка).Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до  їх  компетенції за плату або безплатно. 
За змістом статті 17 ЗК України 1990 року передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться  Радами  народних  депутатів,  на  території  яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель  запасу,  подають  заяву  про  це  до сільської, селищної, міської, а у разі відмови -  до  районної,  міської,  в адміністративному підпорядкуванні  якої  є  район,  Ради  народних депутатів  за  місцем  розташування  земельної  ділянки.  У  заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки,  мета  її використання і склад сім'ї.
Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і  у  разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення.  Проект відведення земельної ділянки погоджується з  сільською  (селищною) Радою народних депутатів, з районними  (міськими) землевпорядним, природоохоронним і  санітарним  органами,  органом  архітектури  і подається  до  районної  (міської)  Ради  народних депутатів  для прийняття рішення про передачу  громадянину  земельної  ділянки  у власність.
Ради  народних  депутатів  розглядають  у   місячний   строк зазначену заяву і матеріали та приймають відповідні рішення.
Передача у  власність громадян  земельних  ділянок,  що перебувають   у  власності  або  користуванні  інших  громадян  чи юридичних  осіб,  провадиться  місцевими Радами народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому статтями 31 і 32 цього Кодексу.
Позивач обґрунтовує підстави позову тим, що ОСОБА_4 передано земельну ділянку в межах землекористування ДП «Зміївське лісове господарство»,  що підтверджується викопіюванням з лісовпорядного планшету 1990 року та станом на 2015 рік. 
За змістом статті 76 ЗК України 1990 року землями лісового  фонду  визнаються  землі,  вкриті  лісом, а також   не   вкриті   лісом,   але   надані  для  потреб  лісового господарства. 
Згідно з пунктом 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. 
 
Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.   
 
Отже, системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.
Дослідивши відповідно до вимог процесуального закону надані позивачем матеріали лісовпорядкування, а саме: проекти організації і розвитку лісового господарства Зміївського держлісгоспу обласного лісогосподарського об'єднання «Харківліс» Державного комітету лісового господарства, проект організації та розвитку лісового господарства Державного підприємства «Зміївське лісове господарство» Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства Задонецьке лісництво та викопіювання з лісовпорядного планшету 1990 року, суди дійшли висновку, що вказані документи не підтверджують право користування ДП «Зміївське лісове господарство» спірною земельною ділянкою на час прийняття рішення Задонецькою сільською радою Зміївського району Харківської області                             (1999 рік) про передачу землі ОСОБА_1
Суди установили, що рішенням XIV сесії Зміївської районної ради народних депутатів XXI скликання від 26 березня 1993 року «Про передачу земель держлісзагу до земель запасу Зідьківської селищної, Задонецької сільської, міської ради народних депутатів» Задонецькій сільській раді народних депутатів із земель Задонецького лісництва квартал 33 виділено земельну ділянку загальною площею 4,3 га, зайнятою лісними культурами, акаціями, які знаходяться в незадовільному стані.
Задонецькою сільською радою на переданих землях розроблено проект забудови жилого кварталу по АДРЕСА_1. Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, вказана у плані сільської забудови та передана у власність ОСОБА_1 із земель запасу ради (т. 1, а. с. 103). 
Посилання у касаційній скарзі на те, що після передачі земельної ділянки держлісу Задонецькій сільській раді площею 4,3 га спірна земельна ділянка залишилася в межах лісового фонду у розмірі 0,0473 га, є  безпідставними, оскільки рішення XIV сесії Зміївської районної ради народних депутатів XXI скликання від 26 березня 1993 року та розроблений у відповідності до нього план сільської забудови не визнано у встановленому законом порядку неправомірними.
Таким чином, доводи касаційної скарги щодо порушення вимог закону при передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_1 є необґрунтованими. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи та встановленими судами обставинами, оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм процесуального права та залишаються без змін на підставі статті 410 ЦПК України. 
 
Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області залишити без задоволення. 
 
Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 18 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2016 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                          В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                      А. О. Лесько
 
                                                                                  С.Ю. Мартєв
 
                                                                             В. М. Сімоненко
 
                                                                    С. П. Штелик