П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 квітня 2019 року
м. Київ
Справа № 800/448/15 
Провадження № 11-618сапс18
Велика Палата Верховного Суду у складі:
Головуючого судді Князєва В. С.,
судді-доповідача Саприкіної І. В.,
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
за участю:
секретаря судового засідання Сергійчук Л. Ю.,
представника позивача - ОСОБА_3,
представника Вищої ради правосуддя - Белінської О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (головуючий суддя Шарапа В. М., судді Бевзенко В. М., Білоус О. В., Данилевич Н. А., Желтобрюх І. Л.) від 17 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Вищої ради правосуддя про визнання незаконним та скасування рішення, 
УСТАНОВИЛА:
У грудні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до Вищого адміністративного суду України з позовом про визнання незаконним та скасування рішення Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ) від 05 листопада 2015 року № 809/0/15-15 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Солом'янського районного суду м. Києва у зв'язку з порушенням присяги судді».
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 07 грудня 2015 року відкрив провадження у цій справі.
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції. 
На підставі підп. 5 п. 1 розд. VII «Перехідні положення» КАС України позовні заяви та апеляційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, які подані до Вищого адміністративного суду України як суду першої або апеляційної інстанції та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
З урахуванням наведеного вище позовну заяву ОСОБА_5 було передано до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду рішенням від 17 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовив.
За позицією суду першої інстанції ВРЮ, ухвалюючи оскаржуване рішення, діяла в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, з дотриманням принципу пропорційності при застосуванні дисциплінарного стягнення, а тому немає підстав для скасування рішення ВРЮ від 05 листопада 2015 року № 809/0/15-15 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Солом'янського районного суду м. Києва у зв'язку з порушенням присяги судді».
Не погодившись із таким судовим рішенням з підстави порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 квітня 2018 року та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги. 
На обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що суд першої інстанції не дослідив усіх доказів та неповно встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Вища рада правосуддя (як правонаступник ВРЮ) у відзиві на апеляційну скаргу просила у її задоволенні відмовити, оскільки Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду прийняв оскаржуване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.
Дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, ВеликаПалата Верховного Суду встановила таке.
Президент України Указом від 25 вересня 2006 року № 783/2006 призначив ОСОБА_5 на посаду судді Солом'янського районного суду м. Києва строком на п'ять років, а Верховна Рада України Постановою від 06 жовтня 2011 року 
№ 3833-VI обрала його суддею цього ж суду безстроково.
До Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції (далі - ТСК) 13 жовтня 2014 року надійшла заява ОСОБА_7 від 13 жовтня 2014 року, а 08 грудня 2014 року - заява заступника Генерального прокурора України ОСОБА_8 від 05 грудня 2014 року про порушення суддею Солом'янського районного суду м. Києва ОСОБА_5 норм законодавства України під час прийняття рішень про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою щодо осіб, які були учасниками масових акцій протесту. На їх обґрунтування заявники зазначили, що слідчий суддя ОСОБА_5 при розгляді кримінальних проваджень про застосування запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вчинив дії, які викликають сумнів у його безсторонності, об'єктивності та неупередженості.
Зі змісту цих заяв убачається, що 23 січня 2014 року слідчий суддя Солом'янського районного суду м. Києва ОСОБА_5 постановив ухвалу у справі № 760/1374/14-к, якою задовольнив клопотання слідчого ОСОБА_25 слідчого відділу Солом'янського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України (далі - ГУ МВС України) у м. Києві, подане в межах кримінального провадження № 12014100000000220 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 294 Кримінального кодексу України (далі - КК України), та застосував до підозрюваного ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строкомз 03 год. 10 хв. 21 січня 2014 року до 03 год. 10 хв. 18 березня 2014 року (56 днів). Ця ухвала в апеляційному порядку не оскаржувалась.
Також 23 січня 2014 року слідчий суддя ОСОБА_5 постановив ухвалу у справі № 760/1376/14-к, якою задовольнив клопотання слідчого ОСОБА_26 слідчого відділу Солом'янського районного управління ГУ МВС України в м. Києві, подане в межах кримінального провадження № 12014100000000220 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 294 КК України, та застосував до підозрюваного ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком з 04 год. 25 хв. 21 січня 2014 року по 04 год. 25 хв. 23 лютого 2014 року (33 дні).
Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 03 лютого 2014 року скасував зазначену вище ухвалу та застосував до ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, оскільки суд першої інстанції не в повному обсязі дотримався вимог процесуального закону.
24 березня 2015 року відповідно до Закону України від 08 квітня 2014 року 
№ 1188-VII «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» (далі - Закон № 1188-VII) ТСК ухвалила висновок № 9/02-15 про визнання в діях судді Солом'янського районного суду м. Києва ОСОБА_5. наявності ознак порушення присяги. Цей висновок направлено до ВРЮ.
ВРЮ ухвалою від 10 вересня 2015 року відкрила дисциплінарну справу стосовно судді Солом'янського районного суду м. Києва ОСОБА_5., за результатами розгляду якої дисциплінарна секція ВРЮ на засіданні 22 вересня 2015 року дійшла висновку рекомендувати ВРЮ внести подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Солом'янського районного суду м. Києва за порушення присяги.
05 листопада 2015 року ВРЮ ухвалила рішення № 809/0/15-15 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Солом'янського районного суду м. Києва у зв'язку з порушенням присяги судді».
Мотивуючи таке рішення, ВРЮ зазначила, що вчинені суддею ОСОБА_5 дії під час розгляду кримінальних проваджень № 760/1374/14-к і № 760/1376/14-к та постановлення ухвал від 23 січня 2014 року про застосування запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 порочать звання судді, викликають сумнів у його об'єктивності, свідчать про несумлінне виконання суддею своїх службових обов'язків, принижують авторитет судової влади і є підставою для внесення подання до Верховної Ради України про звільнення його з посади судді у зв'язку з порушенням присяги. 
Не погодившись із рішенням ВРЮ від 05 листопада 2015 року № 809/0/15-15 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Солом'янського районного суду м. Києва у зв'язку з порушенням присяги судді», ОСОБА_5 звернувся до суду з адміністративним позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів. 
У судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_3 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити з викладених у ній підстав та наведених у судовому засіданні аргументів. 
Представник ВРП - Белінська О. В. проти задоволення апеляційної скарги заперечила з мотивів, що викладені у відзиві та були наведені під час слухання справи.
Судове рішення за наслідками розгляду зазначеного позову є предметом перегляду в апеляційному порядку в цьому судовому засіданні.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та надані на противагу їм аргументи Вищої ради правосуддя, перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду знаходить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ст. 126 Конституції України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) однією з підстав для звільнення судді з посади є порушення присяги.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 131 Основного Закону України передбачалося, що в Україні діяла ВРЮ, до відання якої належало внесення подання про призначення суддів на посади або про звільнення їх з посад.
За приписами ст. 32 Закону України від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції» (далі - Закон № 22/98-ВР) у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порушенням суддею присяги є: вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів; недотримання суддею вимог та обмежень, установлених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції»; умисне затягування суддею строків розгляду справи понад терміни, встановлені законом; порушення морально-етичних принципів поведінки судді.
Згідно із ч. 1 ст. 55 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI) зміст присяги судді полягає в урочистому зобов'язанні об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов'язки судді, дотримуватися морально-етичних принципів поведінки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади.
Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_5 зазначив, що суд першої інстанції не надав оцінки його аргументам про відсутність у ВРЮ підстав для застосування до нього стягнення у вигляді звільнення з посади судді, оскільки в його діях не було умисного порушення норм права, а тим більше порушення присяги.
Однак Велика Палата Верховного Суду не підтримує таку позицію скаржника, адже суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні надав достатнє обґрунтування того у чому виражена умисність дій та упередженість судді ОСОБА_5. під час постановлення ухвал від 23 січня 2014 року. 
З матеріалів справи вбачається, що підставою для застосування до судді ОСОБА_5. дисциплінарного стягнення було допущення ним низки істотних порушень норм процесуального права під час розгляду кримінальних проваджень № 760/1374/14-к та № 760/1376/14-к при постановленні ухвал від 23 січня 2014 року про застосування запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою ОСОБА_9 та ОСОБА_10
Зокрема, ВРЮ в оскаржуваному рішенні дійшла висновку, що суддя ОСОБА_5 не встановив, чи доводять надані стороною обвинувачення докази обставини, які свідчать про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один з ризиків, передбачених ст. 177 Кримінального процесуального кодексу України 
(далі - КПК України), а також про недостатність підстав для застосування більш м'яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, чим порушив вимоги п. 2, 3 ч. 1 ст. 194 КПК України. Крім того, слідчий суддя ОСОБА_5 при розгляді цих справ не забезпечив виконання завдань кримінального провадження та не додержав принципу верховенства права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). 
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду прийняв таку позицію ВРЮ, а ВеликаПалата Верховного Суду погоджується з рішенням суду першої інстанції, в основу якого покладено цей висновок, з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів дисциплінарної справи, слідчий суддя ОСОБА_5 ухвалою від 23 січня 2014 року (кримінальне провадження № 760/1374/14-к) задовольнив клопотання слідчого ОСОБА_25 слідчого відділу Солом'янського районного управління ГУ МВС України в м. Києві, подане в межах кримінального провадження № 12014100000000220 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 294 КК України, та застосував до ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком з 03 год. 10 хв. 21 січня 2014 року до 03 год. 10 хв. 18 березня 2014 року (56 днів).
Доказами вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення суддя ОСОБА_5 визнав письмові пояснення підозрюваного, протокол допиту та рапорт міліціонера Батальйону міліції особливого призначення «Беркут» (далі - БМОП «Беркут») ГУ МВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_12 та протокол допиту командира взводу БМОП «Беркут» ГУ МВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_13 
При цьому з матеріалів справи вбачається, що рапорт міліціонера БМОП «Беркут» ГУ МВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_12 складений не стосовно підозрюваного ОСОБА_9, а щодо невідомої особи - ОСОБА_14 
Проте суддя ОСОБА_5 при постановленні ухвали від 23 січня 2014 року не надав цим обставинам жодної оцінки.
Суд першої інстанції правильно встановив, що у матеріалах зазначеного кримінального провадження стосовно ОСОБА_9 відсутні будь-які інші докази на підтвердження вини підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення. На їх наявність не вказує ані слідчий у клопотанні про обрання запобіжного заходу, ані слідчий суддя в ухвалі про обрання запобіжного заходу.
Крім того, у зазначеному вище рапорті вказано про виявлення тілесних ушкоджень у підозрюваного. Проте суддя ОСОБА_5 не надав цим обставинам жодної оцінки.
За клопотанням слідчого та згідно з пред'явленою ОСОБА_9 підозрою підставою для його затримання останнього стало те, що 21 січня 2014 року приблизно о 03 годині на вул. Грушевського, 2а у м. Києві не встановлені досудовим розслідуванням особи, серед яких був і ОСОБА_9, організували натовп у кількості приблизно 3000-5000 осіб для масових заворушень, під час вчинення яких підозрюваний декілька разів нібито кидав у працівників міліції каміння та пляшки з легкозаймистими речовинами, чим спричинив останнім тілесні ушкодження. 
Однак у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази, які б підтверджували заподіяння тілесних ушкоджень працівникам міліції. 
Проте, під час розгляді цієї справи слідчий суддя ОСОБА_5 не надав цим обставинам належної оцінки і не врахував їх при обранні запобіжного заходу стосовно ОСОБА_9
Всупереч вимогам п. 3 ч. 1 ст. 178 КПК України слідчий суддя при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу не врахував стан здоров'я підозрюваного (закрита форма туберкульозу), у зв'язку з чим ОСОБА_9 та його захисник - адвокат Радіонова Л. І. заперечували проти задоволення клопотання слідчого та просили застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
За результатами розгляду кримінального провадження № 760/1376/14-к, слідчий суддя ОСОБА_5 постановив ухвалу від 23 січня 2014 року, якою задовольнив клопотання слідчого ОСОБА_26 слідчого відділу Солом'янського районного управління ГУ МВС України у м. Києві та застосував до ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 23 лютого 2014 року (33 дні). При цьому одночасно визначено запобіжний захід у вигляді застави у межах 100 мінімальних заробітних плат у сумі 121 800,00 грн для забезпечення виконання ОСОБА_10 обов'язків, визначених КПК України, та роз'яснено, що в разі внесення застави його буде звільнено з-під варти.
Доказами підтвердження вини підозрюваного у зазначеній вище ухвалі значаться протоколи допиту міліціонера БМОП «Беркут» ГУ МВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_12 та командира взводу БМОП «Беркут» ГУ МВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_13, показання свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17, які також були працівниками міліції.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що при розгляді цієї справи слідчий суддя ОСОБА_5 не встановив, чи доводять надані стороною обвинувачення докази обставини, які свідчать про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один з ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також про недостатність підстав для застосування більш м'яких запобіжних заходів.
Зокрема, у матеріалах кримінального провадження № 760/1376/14-к відсутній протокол допиту ОСОБА_10, який був зазначений слідчим у клопотанні як доказ вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 294 КК України.
Також з матеріалів зазначеного кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_10 відмовився від підписання протоколу затримання та повідомлення про вручення підозри, що підтверджується розписками захисника у зазначених процесуальних документах.
Проте при обранні запобіжного заходу ОСОБА_5 не звернув уваги на вказані вище обставини. Також суддя не надав належної оцінки тому, що підозрюваний ОСОБА_10 не притягувався до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем постійного проживання, є приватним підприємцем та має на утриманні малолітню дитину.
Крім того, слідчий суддя не врахував і стану здоров?я підозрюваного, який був доставлений до суду для розгляду клопотання слідчого з лікарні швидкої допомоги, де ОСОБА_10 перебував з 22 січня 2014 року з діагнозом запалення легенів.
Однак ці обставини врахував Апеляційний суд м. Києва, який ухвалою від 03 лютого 2014 року скасував ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 23 січня 2014 року у кримінальному провадженні № 760/1376/14-к та застосував до ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. 
ЄСПЛ у рішенні від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначив, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
У п. 3 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.
ЄСПЛ у п. 54 рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» також зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.
За приписами ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Однак тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно в разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м'яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Згідно з п. 1, 3, 4, 7 ч. 1 ст. 178 КПК України слідчий суддя при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів, зобов'язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; стан здоров'я підозрюваного; міцність соціальних зв'язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність у нього родини й утриманців; майновий стан підозрюваного.
Частиною 1 ст. 194 КПК України передбачено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов'язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:
1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один з ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;
3) недостатність застосування більш м'яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Слідчий суддя, суд зобов'язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність усіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті (ч. 2 ст. 194 КПК України).
На підставі наведених вище положень Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що слідчий суддя ОСОБА_5 під час розгляду кримінальних проваджень про обрання запобіжних заходів стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не забезпечив належного виконання завдань кримінального провадження та принципу верховенства права, а надані ним пояснення не спростовують факту безпідставного залишення обраних найбільш суворих запобіжних заходів без зазначення наявності обґрунтованої підозри та відповідних ризиків. 
ВРЮ, перевіряючи наявність порушень у діях судді, встановила, що ОСОБА_5 при розгляді справ про застосування запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою до підозрюваних ОСОБА_9 та ОСОБА_18 не забезпечив повного і всебічного дослідження всіх обставин, постановив необґрунтовані судові рішення, які не відповідають нормам КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, а також практиці ЄСПЛ. 
Крім того, ВРЮ обґрунтовано дійшла висновку, що слідчий суддя ОСОБА_5 невиконанням покладених на нього професійних обов'язків під час гострого соціального конфлікту в Україні з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року завдав істотної шкоди демократичному конституційному ладу, правам і свободам громадян, інтересам суспільства та держави, що свідчить про порушення присяги судді, яка зобов'язує суддю об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов'язки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади. Допущені суддею порушення закону порочать звання судді, викликають сумнів у його об'єктивності та неупередженості.
Таким чином, Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, про те що оспорюване рішення ВРЮ містить належні мотиви, з яких відповідач дійшов обґрунтованого висновку про порушення ОСОБА_5 присяги судді та необхідність з цих підстав внесення подання про звільнення його з посади.
Близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № П/800/310/17 та № П/800/405/17, від 14 червня 2018 року у провадженні № 11-63сап18, від 30 серпня 2018 року у справі № 800/342/16 (№ 800/514/15) з подібними фактичними обставинами.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду вважає необґрунтованими й доводи ОСОБА_5 про те,що ВРЮ не мала приймати до розгляду висновок ТСК, оскільки заступник прокурора не є суб'єктом звернення із заявою про проведення перевірки судді на підставі Закону № 1188-VII. При цьому Велика Палата Верховного Суду виходить з таких мотивів.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону № 1188-VII заяви про проведення перевірки індивідуально визначеного судді (суддів) згідно зі ст. 3 цього Закону подаються юридичними або фізичними особами у письмовій формі до ТСК протягом шести місяців з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення про її утворення.
Цією ж статтею установлено вимоги до заяви про проведення спеціальної перевірки стосовно судді, а саме: заява повинна містити такі відомості: найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я, по батькові для фізичних осіб) особи, яка подає заяву, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання (для фізичних осіб), номери засобів зв'язку, адреси електронної пошти (за наявності); прізвище, ім'я, по батькові судді (суддів), щодо якого (яких) має бути проведена перевірка, його посада; повна назва суду, в якому працює відповідний суддя (судді); обґрунтування необхідності проведення перевірки щодо відповідного судді (суддів) із зазначенням судових рішень, що становлять зміст перевірки суддів відповідно до цього Закону; перелік матеріалів, що додаються до заяви.
До заяви додаються копії судового рішення, прийнятого суддею, щодо перевірки якого подається заява, винесеного у справах з питань, визначених у ст. 3 цього Закону, а також копії рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій у цих справах (за наявності) (ч. 3 ст. 2 Закону № 1188-VІІ).
ТСК може повернути заяву заявнику без розгляду лише у разі, якщо до такої заяви не додано копій судових рішень або якщо заява не відповідає вимогам, установленим цим Законом. Заявник не позбавляється права повторно звернутися з такою заявою після виправлення зазначених недоліків (ч. 4 ст. 2 Закону № 1188-VІІ).
Статтею 121 Конституції України встановлено, що прокуратура України становить єдину систему, на яку покладається, зокрема, нагляд за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами.
Відповідно до ст. 1 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1789-XII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1789-XII) у редакції, чинній на момент прийняття спірного рішення, прокурорський нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів Кабінетом Міністрів України, міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, органами державного і господарського управління та контролю, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими Радами, їх виконавчими органами, військовими частинами, політичними партіями, громадськими організаціями, масовими рухами, підприємствами, установами і організаціями, незалежно від форм власності, підпорядкованості та приналежності, посадовими особами та громадянами здійснюється Генеральним прокурором України і підпорядкованими йому прокурорами.
Статтею 4 цього Законупередбачено, що діяльність органів прокуратури спрямована на всемірне утвердження верховенства закону, зміцнення правопорядку і має своїм завданням захист від неправомірних посягань: закріплених Конституцією України незалежності республіки, суспільного та державного ладу, політичної та економічної системи, прав національних груп і територіальних утворень; гарантованих Конституцією, іншими законами України та міжнародними правовими актами соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод людини та громадянина; основ демократичного устрою державної влади, правового статусу місцевих Рад, органів самоорганізації населення.
Принципами організації і діяльності прокуратури, передбаченими ст. 6 Закону № 1789-ХІІ, є, зокрема, захист у межах своєї компетенції прав і свобод громадян на засадах їх рівності перед законом, незалежно від національного чи соціального походження, мови, освіти, ставлення до релігії, політичних переконань, службового чи майнового стану та інших ознак та вжиття заходів до усунення порушень закону, від кого б вони не виходили, поновлення порушених прав і притягнення у встановленому законом порядку до відповідальності осіб, які допустили ці порушення.
З аналізу зазначених законодавчих положень та зі змісту повноважень прокуратури щодо нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина вбачається, що прокурор наділений правом звернення до ТСК із заявою щодо перевірки суддів.
Крім того, з огляду на вимоги до форми та змісту заяви про проведення спеціальної перевірки судді, установлені ст. 2 Закону № 1188-VІІ, наявність скарг або заяв особи, стосовно якої суддею було винесено відповідне судове рішення, не є обов'язковою передумовою для звернення прокурора до ТСК із заявою. Так само не є обов'язковим для проведення ТСК перевірки судді звернення із заявою до цієї комісії особи, щодо якої було прийнято судове рішення.
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2016 року у справі № 21-1619а16, відступати від якого Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав.
У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_5 також посилається на ті обставини, що при розгляді його дисциплінарної справи відповідач порушив засади змагальності та не дотримався принципу пропорційності при обранні виду дисциплінарного стягнення.
Однак наведені доводи скаржника є безпідставними з огляду на таке. 
Відповідно до ч. 4 ст. 54 Закону № 2453-VI (у редакції, чинній на момент постановлення суддею спірних ухвал) суддя, серед іншого, зобов?язаний своєчасно, справедливо та безсторонньо розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства та додержуватися присяги.
Присяга судді вимагає від нього об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов'язки судді, дотримуватися морально-етичних принципів поведінки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади. 
Згідно із ч. 2, 4-6 ст. 32 Закону № 22/98-ВР (у редакції чинній на час прийняття оспорюваного рішення) провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження. Суддя, справа якого розглядається, та/або його представник мають право знайомитися з матеріалами перевірки, надавати докази та пояснення, ставити запитання учасникам засідання, висловлювати заперечення, заявляти клопотання і відводи. Запрошення судді, справа якого розглядається, є обов'язковим. У разі неможливості взяти участь у засіданні ВРЮ з поважних причин суддя, справа якого розглядається, може надати по суті порушених питань письмові пояснення, які долучаються до матеріалів справи. Письмові пояснення судді виголошуються на засіданні ВРЮ в обов'язковому порядку. Повторне неприбуття такого судді без поважних причин є підставою для розгляду справи за його відсутності. Рішення щодо внесення ВРЮ подання про звільнення судді відповідно до п. 4-6 ч. 5 ст. 126 Конституції України приймається шляхом таємного голосування більшістю голосів членів від конституційного складу ВРЮ.
Відповідно до ч. 12, 13 ст. 95 Закону № 2453-VI розгляд дисциплінарної справи стосовно судді відбувається на засадах змагальності. На засіданні органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, заслуховуються повідомлення члена органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, який здійснював перевірку, про результати перевірки, пояснення судді, стосовно якого розглядається справа, та/або його представника, свідків, а також інших заінтересованих осіб. Суддя, стосовно якого розглядається питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності, та/або його представник мають право надавати пояснення, заявляти клопотання про виклик свідків, ставити запитання учасникам провадження, висловлювати заперечення, заявляти клопотання і відводи.
Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що ВРЮ під час розгляду питання щодо порушення присяги суддею Солом'янського районного суду м. Києва ОСОБА_5 забезпечила дотримання вимог ст. 32 Закону № 22/98-ВР та ст. 95 Закону № 2453-VI, а саме: позивач і його представник були запрошені на засідання з розгляду справи, їм було надано можливість ознайомлюватися з матеріалами перевірки та надавати письмові пояснення і докази, які враховувались відповідачем при прийнятті рішення.
Отже, ВРЮ з дотриманням процедури встановила, що вчинені суддею ОСОБА_5 дії при здійсненні правосуддя порочать звання судді, викликають сумнів у його об'єктивності, свідчать про несумлінне виконання суддею своїх службових обов'язків, принижують авторитет судової влади і є підставою для внесення подання до ВРУ про звільнення його з посади судді Солом'янського районного суду м. Києва у зв'язку з порушенням присяги судді.
Крім того, у рішенні ВРЮ, яке було предметом судового розгляду Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, повною мірою вказано обставини, що стали підставою для проведення перевірки стосовно позивача, ураховано відомості, які характеризують особу, щодо якої прийнято рішення. 
Аргументи судді ОСОБА_5. стосовно надання ВРЮ оцінки прийнятих ним судових рішень, що не віднесено до повноважень відповідача, Велика Палата Верховного Суду вважає безпідставними з огляду на таке.
Декларацією щодо принципів незалежності судової влади, прийнятою 14 жовтня 2015 року Конференцією голів верховних судів країн Центральної та Східної Європи (о. Бріоні, Хорватія), закріплено принципи, які встановлюють стандарти незалежності судової влади як однієї з трьох гілок державної влади, згідно з якими жоден суддя не повинен притягатися до дисциплінарної відповідальності чи звільнятися за винесені ним судові рішення, окрім як у разі грубої недбалості чи навмисного порушення закону.
Орган, що здійснює дисциплінарне провадження щодо судді, не уповноважений перевіряти законність судового рішення, а зобов'язаний перевірити дії судді під час ухвалення такого рішення в частині наявності порушень, які є підставою для застосування дисциплінарної відповідальності.
Таким чином, розглянувши доводи сторін та аргументи щодо їх обґрунтування, ВеликаПалата Верховного Суду вважає, що ВРЮ не втручалася в суть постановлених судових рішень, а лише здійснила перевірку обставин, за яких такі рішення були прийняті, та констатувала факт допущення суддею ОСОБА_5 грубих порушень норм процесуального права під час розгляду ним кримінальних проваджень № 760/1374/14-к, № 760/1376/14-к і постановлення ухвал від 23 січня 2014 року про застосування запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10
Таку правову позицію за аналогічних обставин викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 травня 2018 року у справі № 11-233сап18 та від 18 жовтня 2018 року у справі № 800/445/16.
Під час прийняття оскаржуваного рішення ВРЮ зазначила, що допущенні суддею ОСОБА_5 грубі порушення законодавства свідчать про необ'єктивний та упереджений розгляд справ, порочать звання судді, а тому кваліфікуються як порушенням присяги.
При цьому Велика Палата Верховного Суду критично оцінює доводи ОСОБА_5 про те, що під час обрання до нього виду дисциплінарного стягнення дисциплінарний орган не врахував принципу пропорційності й даних, які характеризують особу судді, і зауважує, що в оскаржуваному рішенні ВРЮ зазначено, що за місцем роботи суддя характеризується позитивно. 
Водночас у матеріалах справи є інформація, що на підставі рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС) від 08 листопада 2012 року суддя ОСОБА_5 притягався до дисциплінарної відповідальності із застосуванням до нього дисциплінарного стягнення у виді догани за невжиття заходів щодо розгляду справи протягом строку, установленого законом.
Крім того, Генеральною прокуратурою України розслідується кримінальне провадження (справа) щодо судді Солом?янського районного суду м. Києва ОСОБА_5 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України (одержання хабара службовою особою, яка займає відповідальне становище), і на підставі рішень ВККС від 27 серпня 2013 року № 13/вп-13, від 18 листопада 2013 року № 19/вп-13, від 06 лютого 2014 року № 9/вп-14, від 22 квітня 2015 року 
№ 18-5047/15 ОСОБА_5 неодноразово відсторонювався від посади судді строком на 2 місяці.
У п. 3.4 Рішення Конституційного Суду України від 11 березня 2011 року 
№ 2-рп/2011 визначено, що дотримання суддею присяги - його конституційно визначений обов'язок. Таким чином, присяга судді має правову природу одностороннього, індивідуального, публічно-правового, конституційного зобов'язання судді.
Пунктом  50 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів установлено, що кожний окремий суддя повинен робити все можливе для підтримання судової незалежності на інституційному та особистому рівнях; судді повинні поводитися гідно при виконанні посадових обов'язків та в особистому житті; вони повинні виконувати свої обов'язки, не допускаючи проявів фаворитизму або дійсної чи видимої упередженості; судді повинні приймати свої рішення з урахуванням усіх моментів, важливих для застосування відповідних юридичних норм, та без урахування усіх питань, що не стосуються суті справи; вони повинні забезпечувати високий ступінь професійної компетентності.
Таким чином, оцінивши в сукупності отримані в судовому засіданні докази, зваживши на всі аргументи та доводи сторін, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ВРЮ, приймаючи спірне рішення, діяла в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з дотриманням принципу пропорційності в застосуванні дисциплінарного стягнення, оспорюване рішення містить обґрунтовані мотиви, з яких відповідач дійшов правомірного висновку про необхідність застосування до судді ОСОБА_5. дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення його з посади. При цьому була врахована і позитивна характеристика ОСОБА_5, яка не мала вирішального значення для прийняття спірного рішення.
З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, правових висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду скаржник не спростував.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ч. 1 ст. 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене та керуючись ст. 241-243, 250, 310, 315, 316, 322, 325 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 квітня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя                                                                                  В. С. Князєв
суддя-доповідач                                                                                     І. В. Саприкіна
судді  
Н. О. Антонюк Н. О. Лященко
С. В. Бакуліна О. Б. Прокопенко
В. В. Британчук  Л. І. Рогач
О. С. Золотніков О. М. Ситнік
О. Р. Кібенко     В. Ю. Уркевич
Л. М. Лобойко О. Г. Яновська