П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 квітня 2019 року
м. Київ
Справа № 727/11628/17 (К/9901/64445/18) 
Провадження № 11-1363апп18
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Саприкіної І. В.,
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду (головуючий суддя Полотнянко Ю. П., судді: Драчук Т. О., Загороднюк А. Г.) від 06 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Чернівецької міської ради, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про скасування рішення,
УСТАНОВИЛА:
У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Шевченківського районного суду міста Чернівці з адміністративним позовом, у якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора відділу з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради Мінчуни Н. Л. від 20 червня 2017 року № 21217163, яким здійснено державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_4; 
- визнати протиправною реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1, проведену 04 липня 2017 року;
- визнати протиправною реєстрацію місця проживання ОСОБА_5, ОСОБА_6 та її дітей ОСОБА_8, ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1, проведену 13 липня 2017 року;
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 23 квітня 2018 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора відділу з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради Мінчуни Н. Л. від 20 червня 2017 року № 21217163, яким здійснено державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2018 року скасовано рішення суду першої інстанції та закрито провадження у справі на підставі п. 1 ч.1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Суд зазначив, що спір між сторонами повинен розглядатися за правилами цивільного, а не адміністративного судочинства.
19 жовтня 2018 року ОСОБА_3 звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою про скасування постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2018 року, оскільки вважає, що за своїм характером цей спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року вказану вище справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Цю ухвалу мотивовано тим, що в касаційній скарзі позивачка посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зокрема, що заявлений позов повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства.
Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, ВеликаПалата Верховного Суду встановила таке.
В лютому 2004 року ОСОБА_3 придбала з прилюдних торгів будинок АДРЕСА_1, а за рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 17 червня 2011 року позивачка вселилась у цей будинок.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 08 квітня 2014 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 10 вересня 2014 року, позов прокурора Шевченківського району м. Чернівці в інтересах малолітніх ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 задоволено частково. Визнано недійсними прилюдні торги з реалізації арештованого майна - будинку АДРЕСА_1 та свідоцтво НОМЕР_1 про придбання нерухомого майна, видане приватним нотаріусом Іпатовою М. М. 18 лютого 2004 року.
24 грудня 2015 року рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці, залишеного без змін Апеляційним судом Чернівецької області від 10 березня 2016 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на спірний будинок.
В подальшому, в листопаді 2017 року позивачці стало відомо, що 20 червня 2017 року державним реєстратором відділу з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради Мінчуною Н. Л. вчинено реєстраційний запис за № 212117163 про реєстрацію права власності на спірний будинок за ОСОБА_4 Підставою для такої реєстрації стали: копія втраченого свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок, виданого за рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 18 березня 1997 року № 170/5; рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 08 квітня 2014 року; ухвала Апеляційного суду Чернівецької області від 10 вересня 2014 року; оголошення про втрату документа; технічний паспорт, виданий Чернівецьким бюро технічної інвентаризації 27 вересня 1996 року.
Вважаючи такі дії державного реєстратора протиправними і такими, що порушують майнові права позивачки на вказаний об'єкт нерухомості, ОСОБА_3 звернулася до суду з цим позовом за захистом порушених, на її думку, прав та інтересів.
Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи про оскарження судового рішення апеляційної інстанції з підстав порушення правил предметної юрисдикції, перевіривши матеріали справи й заслухавши суддю-доповідача про обставини справи, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків.
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. (ч. 1 ст. 2 КАС України).
Справою адміністративної юрисдикції у розумінні п. 1 2 ч. 1 ст. 4 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
За правилами п. 1 ч. 1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України). 
Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб'єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. 
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.
Як вірно установлено судом апеляційної інстанції, спір у цій справі виник між ОСОБА_3 та суб'єктом владних повноважень (державним реєстратором Мінчуною Н. Л.) з приводу неправомірності, на думку позивачки, прийняття рішення щодо державної реєстрації права власності третьої особи (ОСОБА_4) на об'єкт нерухомості (житловий будинок АДРЕСА_1). 
При цьому, як стверджує скаржниця, таке рішення порушує її право власності на спірний будинок, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23 лютого 2004 року № 2896608. 
Тобто, спірні правовідносини стосуються речового права на об'єкт нерухомості, яке на думку позивачки, набуто третьою особою у неналежний спосіб, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на той факт, що виниклі правовідносини між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 вже були предметом розгляду в судах цивільної юрисдикції.
Також слід зазначити, що скасування рішень державного реєстратора з проведення реєстраційних дій обов'язково будуть впливати на майнові права тієї особи, щодо якої ці реєстраційні дії буде скасовано, оскільки питання правомірності укладення та належності виконання цивільно-правових угод, на підставі яких здійснено реєстрацію, обов'язково постане перед судом, який буде вирішувати цей спір.
Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 821/592/16, від 30 січня 2019 року у справі № 826/26802/15.
Відповідно до ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Отже, рішення суб'єктів владних повноважень, до яких належать, зокрема, органи місцевого самоврядування, можуть бути підставами виникнення цивільних прав та обов'язків.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
До способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України).
Згідно з ч. 1ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб'єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.
За приписами ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язані з реалізацією особою майнових прав або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень суб'єкта владних повноважень є способом захисту цивільних прав цієї особи.
Ураховуючи суть спірних правовідносин та суб'єктний склад сторін у справі, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому висновки судів першої та апеляційної інстанцій про закриття провадження у справі і її розгляд в порядку цивільного судочинства є обґрунтованими.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 349, ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення чи вчиненні процесуальних дій.
Керуючись ст. 341, 345, 349, 350, 356, 359 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач   І.В. Саприкіна 
Судді:                                    
Н. О. Антонюк   Н. П. Лященко
С. В. Бакуліна О. Б. Прокопенко
В. В. Британчук   Л. І. Рогач
В. І. Данішевська О. М. Ситнік
О. С. Золотніков   О. С. Ткачук
О. Р. Кібенко   В.Ю. Уркевич
В. С. Князєв   О. Г. Яновська
Л.М. Лобойко