Постанова 
Іменем  України
 
20 березня 2019 року
м. Київ
 
справа № 760/10136/16-ц
 
провадження № 61-18414 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3;
представник позивача - ОСОБА_4;
відповідач - публічне акціонерне товариство «БМ Банк»;
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна; 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги публічного акціонерного товариства «БМ Банк» та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на рішення Солом'янського районного суду м. Києва у складі судді Коробенка С. В.           від 24 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., Пікуля А. А., від 22 березня 2017 року, 
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
1.     Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «БМ Банк» (далі - ПАТ «БМ Банк»), третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова С. В., про визнання договору застави недійсним.
Позовна заява мотивована тим, що 02 червня 2008 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «БМ Банк», правонаступником якого є ПАТ «БМ Банк», було укладено кредитний договір, за умовами якого йому було надано кредит у розмірі 155 тис. доларів США зі сплатою 11,7 % річних та кінцевим терміном повернення до 01 червня 2018 року. Цього ж дня на забезпечення виконання кредитних зобов'язань між ним та банком було укладено договір застави, предметом якого були майнові права на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 85,1 кв. м., будівництво якого не було завершено. 
Позивач зазначав, що на момент укладення договору застави від 02 червня 2008 року положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» не відносили майнові права до переліку предметів іпотеки, а тому вони і не могли бути передані у заставу (іпотеку).
Посилаючись на положення статей 203, 215 ЦК України, ОСОБА_3 просив суд визнати договір застави від 02 червня 2008 року, укладений між ним та ПАТ «БМ Банк», недійсним. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року          у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що положення Закону України «Про іпотеку», який має застосовуватись до спірних правовідносин у редакції на час їх виникнення, не відносив майнові права на нерухоме майно до предмету застави. Відтак, ПАТ «БМ Банк» неправомірно отримало у заставу зазначені майнові права, що є підставою для висновку про невідповідність договору нормам чинного законодавства на момент його укладення. Разом з тим позивач пропустив строк           позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, про застосування якого заявив відповідач, а причини поважності пропуску такого строку, які суд міг би визнати поважними, позивач не вказав. Укладення договору не є триваючим порушенням. 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2017 року апеляційні скарги ПАТ «БМ Банк» та ОСОБА_3 відхилено, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року залишено без змін. 
Погоджуючись із висновком районного суду, апеляційний суд також     зазначив, що доводи апеляційної скарги ПАТ «БМ Банк» про те, що до спірних правовідносин підлягають застосування положення Закону України «Про заставу», а не Закону України «Про іпотеку», є необґрунтованими, оскільки за змістом статті 575 ЦК України застава нерухомого майна, що залишається       у володінні заставодавця або третьої особи, є іпотекою, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірні правовідносини регулюються саме Законом України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час їх виникнення. Відхиляючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що до спірних правовідносин не можна застосовувати строк позовної давності, оскільки правовідношення і відповідно порушення його права є триваючим, суд апеляційної інстанції зазначив, що порушення Закону України «Про іпотеку» було допущено саме у момент укладення договору застави і саме в цей момент позивач повинен був знати, що в силу положень вказаного Закону майнові права на об'єкт незавершеного будівництва не могли бути предметом застави. Крім того, законодавство передбачає, що початок перебігу строку позовної давності співвідноситься не тільки з моментом, коли особа дізналася про порушення свого права, а й з тим, коли особа могла дізнатися про це порушення. 
Короткий зміст вимог касаційних скарг 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «БМ Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані    судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким висновок судів щодо неправомірності укладення договору застави змінити шляхом виключення його із мотивувальної частини рішення суду.
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити. 
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року ПАТ «БМ Банк» поновлено строк на касаційне оскарження рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2017 року. Відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали із Солом'янського районного суду м. Києва.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2017 року за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відкрито касаційне провадження у вказаній справі
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2019 року справу за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «БМ Банк», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова С. В., про визнання договору застави недійсним призначено до судового розгляду. 
Аргументи учасників справи 
Доводи осіб, які подали касаційні скарги 
Касаційна скарга ПАТ «БМ Банк» мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про невідповідність спірного договору застави нормам чинного законодавства на момент його укладення. Суди не врахували доводи банку про те, що предметом оспорюваного договору є майнові права на об'єкт нерухомості, будівництво якого не завершено, можливість передання яких у заставу була передбачена положеннями статті 4 Закону України «Про заставу» у редакції, чинній на день укладення цього договору. При укладанні оспорюваного договору застави ПАТ «БМ Банк» керувався положеннями саме Закону України «Про заставу», про що безпосередньо зазначено у договорі, оскільки Закон України «Про іпотеку» не регулював відносин, пов'язаних із передачею в іпотеку майнових прав на нерухоме майно. 
Касаційна скарга представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - мотивована тим, що суди дійшли до правильного висновку про невідповідність оспорюваного договору застави майнових прав на нерухоме майнонормам чинного на момент його укладення законодавства, а саме Закону України «Про іпотеку», проте помилково застосували до спірних правовідносин строк позовної давності. Правопорушення, яке полягає у протиправному укладенні оспорюваного договору застави, носить триваючий характер, що виключає пропуск строку для звернення за захистом порушеного права до суду. Позовна давність на вимоги позивача не поширюється, оскільки відносини між сторонами є триваючими і обов'язки, встановлені договором застави майнових прав, підлягають виконанню сторонами протягом всього строку дії договору, а тому позивач, який фактично не укладав договір застави, може пред'явити свої вимоги у будь-який час дії договору. Крім того, про порушення свої прав позивачу стало відомо лише після звернення до фахівців у галузі права. Таким чином, ОСОБА_3 не пропустив строк позовної давності. 
У червні 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - подала заперечення на касаційну скаргу ПАТ «БМ Банк», в якому зазначала, що доводи банку є безпідставними, а висновок судів про невідповідність оспорюваного договору застави майнових прав на нерухоме майнонормам чинного на момент його укладення законодавства, а саме Закону України «Про іпотеку», обґрунтованим. За змістом частини першої та третьої статті 575 ЦК України застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, є іпотекою. Отже, до правовідносин, що виникли між сторонами, підлягає застосування положення Закону України «Про іпотеку», який є спеціальним. 
Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 не надходив. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
02 червня 2008 року міжтовариством з обмеженою відповідальністю            «БМ Банк», правонаступником якого є ПАТ «БМ Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 155 тис. доларів США зі сплатою 11,7 % річних та кінцевим терміном повернення до 01 червня 2018 року.
На забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором 02 червня 2008 року між сторонамибуло укладено договір застави, предметом якого були майнові права ОСОБА_3 на квартиру    АДРЕСА_1, загальною площею 85,1 кв. м., будівництво якого не було завершено. 
Майнові права на об'єкт нерухомості, будівництво якого не завершено, належали ОСОБА_3 на підставі договору про участь у Фонді фінансування будівництва № 11-Ч від 23 травня 2008 року.
2.     Мотивувальна частина 
Позиція верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційні скарги ПАТ «БМ Банк» та представника ОСОБА_3 -         ОСОБА_4 - підлягають задоволенню частково. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.
Суди відмовили у позові у зв'язку з тим, що права позивача порушені, вважаючи, що майнові права на нерухоме майно, будівництво якого не завершене, не можуть бути предметом іпотеки, але відмовили у позові за пропуском строку позовної давності без поважних причин, про застосування якого заявив відповідач.  
Колегія суддів не погоджується з таким висновком судів, оскільки                           у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, кожна особа має право у порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Так, статтею 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договору застави) був визначений вичерпний перелік об'єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором.
Частиною другою зазначеної статті Закону передбачено, що предметом іпотеки також міг бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна                              у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладання іпотечного договору. 
Таке саме положення закріплено у частині третій статті 4 Закону України «Про заставу», згідно з якою предметом застави може бути майно, яке стане власністю заставодавця після укладення договору застави, в тому числі продукція, плоди та інші прибутки (майбутній урожай, приплід худоби тощо), якщо це передбачено договором. 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом пунктів 1.3., 1.6. договору застави від 02 червня 2008 року, що     був укладений між сторонами, по суті передбачено, що після завершення будівництва збудована нерухомість продовжує бути предметом іпотеки.
Таким чином, колегія суддів вважає, що дії позивача щодо оспорення договору застави (іпотеки) через вісім років після його укладення є нічим іншим, як намаганням позичальника уникнути належного виконання взятих на себе зобов'язань.
Суди попередніх інстанцій вищевказаному оцінки не надали і, визнаючи невідповідність договору застави майнових прав на нерухоме майно нормам чинного на момент його укладання законодавства, не врахували, що спірним договором застави в заставу (іпотеку) було передано нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця.
Позивач, виступивши іпотекодавцем майнових прав за спірним договором застави, тим самим надав згоду на передачу в заставу (іпотеку) майнових прав на незавершену будівництвом квартиру, яка у майбутньому стане його власністю, не довів наявності порушення свого права.
Згідно з частиною другою статті 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.
При цьому колегія суддів виходить з того, що іпотекодавцем виступив не забудовник житла, а позичальник кредиту і особа, яка в силу статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на час укладення договору застави) надала докази того, що нерухоме майно стане її власністю після укладення договору застави (іпотеки).
Подібні за змістом правові висновки відповідають правовій позиції Об'єднанної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 520/10060/16-ц (провадження № 61-5085сво18).
Ураховуючи зазначене, колегія суддів вважає відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання недійсним вищевказаного договору застави.
Посилання касаційної скарги ОСОБА_3 на відповідні правові позиції Верховного Суду України є безпідставними, оскільки в них містяться інші фактичні обставини і застосовані норми права, а саме те, що в іпотеку майнові права передавалися забудовником будинку без згоди інвестора квартири. У справі, яка переглядається, сам позичальник, особа, яка набуде права власності на квартиру, уклала договір застави. 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно,     але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв'язку з цим із ОСОБА_3 на користь ПАТ «БМ Банк» підлягає стягненню 1 653 грн 60 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого товариством за подання апеляційної скарги та 1 653 грн 60 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого за подання ним касаційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги публічного акціонерного товариства «БМ Банк» та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково. 
Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2017 року скасувати. 
У задоволенні позову ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «БМ Банк», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна, про визнання договору застави недійсним відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «БМ Банк» 3 307 грн 20 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого товариством за подання апеляційної скарги та касаційної скарги.
Ухвала оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
Б. І. Гулько
 
Є. В. Синельников
 
Ю. В. Черняк