Постанова
Іменем України
 
06 березня 2019 року
м. Київ
 
справа № 638/1752/15-ц
провадження № 61-30010св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5, 
третя особа - Служба у справах дітей Шевченківського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Харківської  області від  27 липня 2017 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенка І. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Шевченківського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визначення порядку користування квартирою. 
 
Позов мотивовано тим, що вона разом із відповідачем є власниками трикімнатної квартири АДРЕСА_1. За рішенням Апеляційного суду Харківської області від 28 липня 2014 року їй належить 9/50, а відповідачу - 41/50 частки спірної квартири. Право власності на квартиру зареєстровано у державному реєстрі речових прав. Ця квартира є її єдиним місцем проживання. Крім того, з нею проживає дитина - ОСОБА_6, яка зареєстрована за місцем проживання у зазначеній квартирі. Вона і відповідач не можуть дійти згоди щодо розподілу в натурі часток у квартирі, що унеможливлює її право розпоряджатись та користуватись квартирою. Під її частку у квартирі припадає 11,682 кв. м. За її розрахунками така площа є меншою ніж площа, яка б абсолютно відповідала вимогам для виділу у натурі. Але вона вважає, що можливо визначити порядок користування спільною квартирою, виділивши їй у користування кімнату площею 13,1 кв. м.
 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила виділити їй у користування житлову кімнату площею 13,1 кв. м., а кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор, сумісну шафу залишити у спільному користуванні сторін.
 
15 лютого 2016 року ОСОБА_4 уточнила позовні вимоги та просила визначити порядок користування квартирою № АДРЕСА_1, за яким виділити у її користування житлову кімнату площею 13,1 кв. м., кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор, вбудовану шафу залишити у спільному користуванні, вселити ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у вказану квартиру, зобов'язати ОСОБА_5 не чинити перешкод у користуванні квартирою та віддати їй ключі від спірної квартири.
 
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 травня 2016 року у складі судді Наумової С. М. у задоволенні позову  ОСОБА_4 відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що неможливо визначити порядок користування спірною квартирою відповідно до часток сторін у праві власності на квартиру.
 
Рішенням Апеляційного суду Харківської  області від  27 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 травня 2016 року скасовано та у справі ухвалено нове рішення, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.
 
Визначено порядок користування квартирою № АДРЕСА_1, за яким виділено у користування ОСОБА_4 житлову кімнату площею 13, 1 кв. м. Кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор, вбудовану шафу залишено у спільному користуванні. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване необхідністю визначити порядок користування спірною квартирою відповідно до першого варіанту судової будівельно-технічної експертизи від 30 жовтня 2015 року № 8226, проведеної Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз імені заслуженого професора М. С. Бокаріуса.
У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Апеляційного суду Харківської  області із заявою про ухвалення додаткового рішення.
 
Заява мотивована тим, що при винесені рішення судом апеляційної інстанції не було вирішено питання щодо її позовних вимог в частині вселення ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у спірну квартиру та зобов'язання ОСОБА_5 не чинити їй перешкод у користуванні квартирою.
 
Ухвалою Апеляційного суду Харківської  області від  27 липня 2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_4 відмовлено. 
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що із тексту рішення суду першої інстанції та рішення суду апеляційної інстанції не вбачається, що змінені позовні вимоги, а саме: щодо вселення ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у квартиру АДРЕСА_2, про зобов'язання ОСОБА_5 не чинити перешкоди у користуванні квартирою та віддати ключі від спірної квартири, - були предметом розгляду судами першої та апеляційної інстанцій.
 
У серпні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувану судову ухвалу та справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до статті 220 ЦПК України передбачено право особи звернутися до суду для ухвалення додаткового рішення в разі, якщо судом стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.
 
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
 
24 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач звернулась до суду із позовом про визначення порядку користування квартирою № АДРЕСА_1 та просила виділити у її користування житлову кімнату площею 13.1 кв. м, а кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор, сумісну шафу залишити у спільному користуванні сторін.
 
15 лютого 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із клопотанням про зміну предмета позову та, з урахуванням змінених позовних вимог, просила суд: визначити порядок користування квартирою № АДРЕСА_1, за яким виділити у її користування житлову кімнату площею 13,1 кв. м, кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор, вбудовану шафу залишити у спільному користуванні; вселити ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у вказану квартиру; зобов'язати ОСОБА_5 не чинити перешкоди у користуванні квартирою та віддати ОСОБА_4 ключі від спірної квартири (а. с.107).
 
Разом з тим, відповідно до змісту рішення суду першої інстанції та рішення суду апеляційної інстанції змінені позовні вимоги, а саме щодо вселення ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у квартиру АДРЕСА_1 та про зобов'язання щодо ОСОБА_5 не чинити перешкоди у користуванні зазначеною квартирою та віддати ключі від вказаної квартири, - не були предметом розгляду суду першої та апеляційної інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана судова ухвала апеляційного суду постановлена з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
За наслідками розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними у статті 416 цього Кодексу (частина перша статті 415 ЦПК України).
 
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Апеляційного суду Харківської  області від 27 липня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                       Ю. В. Черняк

                                                                                                    Б. І. Гулько

                                                                                                    Д. Д. Луспеник