ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року 
м. Київ

Справа №  905/302/18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Сухового В.Г. - головуючого, Берднік І.С., Міщенка І.С.,
за участю секретаря судового засідання - Журавльова А.В.
за участю представників:
позивача - Родоман Т.О.,
відповідача - не з'явився
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 21.12.2018 (Шутенко І.А., Геза Т.Д., Мартюхіна Н.О.) та рішення Господарського суду Донецької області від 18.06.2018 (Кротінова О.В.) у справі № 905/302/18
за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Приватного акціонерного товариства "Горлівськтепломережа" про стягнення 30 534 327,00 грн
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
1. Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - Позивач) звернулося в Господарський суд Донецької області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Горлівськтепломережа" (далі - Відповідач) про стягнення 30 534 327,00 грн боргу, з яких 16 436 800,96 грн основного боргу за договором купівлі-продажу природного газу №142618/11 від 30.09.2011, 3% річних в сумі 1 438 493,57 грн та інфляційні втрати в сумі 12 659 032,47 грн.
2. В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що Відповідач неналежним чином виконував обов'язки за договором купівлі-продажу природного газу №142618/11 від 30.09.2011, внаслідок чого утворилась заборгованість з оплати вартості поставленого природного газу за зобов'язаннями грудня 2012 року, а також виникли підстави для нарахування 3% річних та інфляційних втрат. Крім того, 3% річних підлягають стягненню за зобов'язаннями квітня і жовтня-листопада 2012 року та інфляційні втрати за зобов'язаннями жовтня-листопада 2012 року.
Короткий зміст оскаржуваного рішення, прийнятого судом першої інстанції
3. Рішенням Господарського суду Донецької області від 18.06.2018 у задоволенні позовних вимог відмовлено.
4. Рішення суду мотивовано тим, що у повному обсязі Відповідач повинен був розрахуватися з Позивачем за отриманий газ 13.01.2013, проте вбачаються часткові оплати станом на 12.04.2013, а оскільки позовну заяву направлено до суду 13.02.2018, що відбулось поза межами встановленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості в сумі 16 436 800,96 грн за зобов'язаннями грудня 2012 року і наявності поважних причин пропуску Позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом не встановлено, тому вимоги про стягнення основного боргу підлягають залишенню без задоволення і, оскільки вимоги про стягнення 3% річних і інфляційних втрат є похідними від вимог про стягнення заборгованості, тому і такі вимоги задоволенню не підлягають.
Крім того, місцевий господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних, нарахованих на заборгованість за зобов'язаннями квітня, жовтня - листопада 2012 року та за зобов'язаннями грудня 2012 року на суму 7790735,17 грн, інфляційних втрат за зобов'язаннями жовтня-листопада 2012 року та за зобов'язаннями грудня 2012 року на суму 7790735,17 грн на підставі положень Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".
Короткий зміст оскаржуваної постанови, прийнятої судом апеляційної інстанції
5. Постановою Східного апеляційного господарського суду від 21.12.2018 рішення Господарського суду Донецької області від 18.06.2018 залишено без змін з тих же підстав.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
6. Позивач подав касаційну скаргу на рішення та постанову судів попередніх інстанцій, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Аргументи учасників справи
Доводи Позивача, який подав касаційну скаргу (узагальнено)
7. В період з 15.07.2014 по 27.04.2015 Господарський суд Донецької області не здійснював судочинство, а тому Позивач не мав можливості пред'явити позов до цього суду за попередньою адресою і такі обставини були об'єктивними у зв'язку з проведенням антитерористичної операції в місті Донецьку.
8. Оскільки Відповідач визнав свої борги за спожитий газ, що вбачається з листа останнього, в якому він просив надіслати акти звірки за спожитий газ станом на 01.01.2014, тому факт направлення цього листа Відповідачем з такими вимогами свідчить про переривання перебігу позовної давності в порядку статті 264 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
9. Судами попередніх інстанцій безпідставно застосовано частину 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", оскільки матеріали справи не містять доказів включення Відповідача до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості і така позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України у справах №910/15010/16, №910/16766/13, №914/2851/16, №922/1110/15, №908/3125/16, №922/4355/14, №908/2114/16, №910/17076/16, №914/1111/16, №912/3303/16, №927/1442/15, №910/15873/13, №917/348/16, №911/3951/16.
10. Позиція судів попередніх інстанцій суперечить правовому висновку Верховного Суду у справі №908/3211/16 щодо застосування частини 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".
Позиція Відповідача у відзиві на касаційну скаргу
11. Відповідач відзив на касаційну скаргу не надав, що у відповідності до частини 3 статті 295 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваних судових рішень у даній справі у касаційному порядку.
ПОЗИЦІЯ  ВЕРХОВНОГО  СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
12. Як встановлено судами попередніх інстанцій, на виконання умов договору купівлі-продажу природного газу №142618/11 від 30.09.2011 Позивачем поставлено, а Відповідачем отримано природний газ за квітень 2012 року у обсязі 788,857 тис.куб.м. на суму 3 112 750,84 грн, а за період жовтень-грудень 2012 року поставлено у загальному обсязі 9550,921 тис.куб.м на загальну суму 44 523 872,25 грн.
13. Враховуючи умови пункту 6.1 договору, яким визначено строки розрахунку за фактично переданий газ, остаточний розрахунок повинен бути здійснений не пізніше: за квітень 2012 року - 13.05.2012; за жовтень 2012 року - 13.11.2012; за листопад 2012 року - 13.12.2012; за грудень 2012 року - 13.01.2013.
14. Проте, суди з'ясували, що Позивачем враховано сплату за природний газ, спожитий у квітні 2012 року в сумі 3 112 750,84 грн, у жовтні 2012 року в сумі 4 661 311,78 грн, у листопаді 2012 року в сумі 15 635 024,34 грн та у грудні 2012 року в сумі 7 790 735,17грн, що свідчить про повне погашення зобов'язань квітня, жовтня-листопада 2012 року та часткове погашення зобов'язання грудня 2012 року, проте такі сплати відбувалися із порушенням строків їх виконання.
15. Дослідивши матеріали справи, суди першої та апеляційної інстанції встановили, що заборгованість за поставлений природний газ погашена Відповідачем за зобов'язаннями квітня 2012 року в повному обсязі станом на 03.01.2013; за зобов'язаннями жовтня 2012 року в повному обсязі станом на 05.02.2013; за зобов'язаннями листопада 2012 року в повному обсязі станом на 26.03.2013; за зобов'язаннями грудня 2012 року в сумі 7 790 735,17 станом на 12.04.2013.
15.1. Врахувавши строки оплати Відповідачем заборгованості за вказані вище періоди, положення частини 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також те, що вказаний Закон набрав чинності 30.11.2016, суди дійшли висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з Відповідача 3% річних, нарахованих на заборгованість за зобов'язаннями квітня, жовтня - листопада 2012 року та за зобов'язаннями грудня 2012 року на суму 7 790 735,17 грн, інфляційних втрат за зобов'язаннями жовтня-листопада 2012 року та за зобов'язаннями грудня 2012 року на суму 7 790 735,17 грн на підставі саме положень Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".
16. При цьому, як вірно зазначили суди, поставлений Позивачем природний газ в межах вказаного вище договору використовувався Відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами та використовується теплогенеруючими (теплопостачальними) підприємствами на власні потреби та втрати, а тому спростовуються доводи касаційної скарги, наведені в пункті 9 постанови про безпідставне застосування судами до спірних правовідносин частини 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" у зв'язку з відсутністю доказів включення Відповідача до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості та виключає можливість стягнення на користь Позивача заявлених 3% річних та інфляційних втрат, що були нараховані на суму боргу за квітень, жовтень - листопад 2012 року та за зобов'язаннями грудня 2012 року на суму 7 790 735,17 грн, які були сплачені Відповідачем до набрання чинності цим Законом.
17. При виборі і застосуванні норм права до спірних відносин, Верховний Суд, відповідно до частини 4 статті 236 ГПК України враховує висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №914/3131/15, від 29.01.2018 у справі №904/10745/16, від 07.02.2018 у справі №927/1152/16, від 03.04.2018 №904/11325/16, від 06.09.2018 у справі №925/106/18, від 18.12.2018 у справі №905/301/18.
18. Крім того, такий же висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №908/3211/16, на яку посилається скаржник в касаційній скарзі, про що вказано в пункті 10 постанови. У зазначеній постанові Верховним Судом зауважено на тому, що заборгованість зі сплати вартості отриманого за договором природного газу погашена відповідачем у повному обсязі до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", тобто до 30.11.2016. Крім того, відповідача у справі №908/3211/16 було включено до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання за спожиті енергоносії, а відтак наявні підстави для застосування до спірних правовідносин приписів Закону. У зв'язку з викладеним Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача суми неустойки, 3% річних та інфляційних втрат, заявлених позивачем до стягнення, задоволенню не підлягають. 
19. Отже, попередні судові інстанції, посилаючись на статті 11, 509, 526, 530, 599, 610, 612 625 ЦК України, положення Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", та з огляду на встановлені ними фактичні обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з Відповідача 3% річних, нарахованих на заборгованість за зобов'язаннями квітня, жовтня - листопада 2012 року та за зобов'язаннями грудня 2012 року на суму 7 790 735,17 грн, а також інфляційних втрат за зобов'язаннями жовтня-листопада 2012 року та за зобов'язаннями грудня 2012 року на суму 7 790 735,17 грн.
20. При цьому, суди обґрунтовано відмовили Відповідачу в задоволенні його заяви про застосування наслідків спливу позовної давності в частині вказаних вище позовних вимог Позивача, оскільки відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
21. Щодо позовних вимог про стягнення основного боргу в сумі 16 436 800,96 грн за зобов'язаннями грудня 2012 року, суди, врахувавши заяву Відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, виходили з того, що статтею 257 ЦК України визначено загальну позовну давність тривалістю в три роки. Позовна заява направлена до суду 13.02.2018, а, отже, Позивачем пропущено позовну давність щодо стягнення заборгованості за грудень 2012 року та здійсненими до неї нарахуваннями за статтею 625 ЦК України.
22. Як вірно зазначив суд апеляційної інстанції, відповідно до розпорядження Вищого господарського суду України №28-р від 02.09.2014 "Про зміну територіальної підсудності господарських справ" у зв'язку з неможливістю здійснювати правосуддя господарськими судами Донецької і Луганської областей, Донецьким апеляційним господарським судом у районі проведення антитерористичної операції, на підставі подання Державної судової адміністрації України № 8-4166/14 від 26.08.2014 та № 8-4211/14від 29.08.2014, керуючись статтею 1 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції", статтею 34 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що розгляд господарських справ, підсудних господарським судам, розташованим в районі проведення антитерористичної операції, підсудних Господарському суду Донецької області здійснюється Господарським судом Запорізької області.
22.1. Доказів того, що Позивач був обмежений чи позбавлений можливості своєчасного звернення з даним позовом до суду, визначеного вказаним розпорядженням, судами попередніх інстанцій не встановлено, а тому доводи касаційної скарги, викладені в пункті 7 постанови, колегія суддів відхиляє.
23. Доводи скаржника, наведені в пункті 8 постанови, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, як вірно встановив апеляційний господарський суд, лист Відповідача з проханням надати акти звірки не є свідченням визнання боргу, оскільки, по-перше, акти звірки можуть підтвердити як наявність так і відсутність боргу, а по-друге, у зазначеному листі не міститься посилань на розмір заборгованість та її визнання Відповідачем саме у такому розмірі та саме за заявлений Позивачем період.
24. Щодо посилання скаржника в апеляційній скарзі на безпідставну відмову апеляційного господарського суду у задоволенні клопотання про витребування сертифіката Торгово-промислової палати України (далі - ТПП України) №2695/12.2-03 від 13.11.2014 щодо форс-мажорних обставин, який, на думку скаржника, має довести обставини, які мають значення для справи, Суд зазначає таке.
24.1. Ухвалою суду апеляційної інстанції від 28.11.2018 було розглянуто дане клопотання Позивача та відмовлено в його задоволенні. При цьому, судом враховано строки та обставини, за яких Позивач звертався з даним клопотанням, а також вирішення питання подання сертифіката ТПП України під час розгляду справи в суді першої інстанції. З огляду на наведені в ухвалі суду апеляційної інстанції від 28.11.2018 обставини, колегія суддів вважає, що наведені вище посилання в касаційній скарзі щодо необґрунтованої відмови в задоволенні клопотання Позивача стосовно сертифіката ТПП України, є безпідставними.
25. Посилання скаржника, наведене в пункті 9 постанови на судову практику Вищого господарського суду України у справах №910/15010/16, №910/16766/13, №914/2851/16, №922/1110/15, №908/3125/16, №922/4355/14, №908/2114/16, №910/17076/16, №914/1111/16, №912/3303/16, №927/1442/15, №910/15873/13, №917/348/16, №911/3951/16, не береться до уваги, оскільки правова позиція, викладена в наведених постановах, відповідно до процесуального закону не є обов'язковою при розгляді справ господарськими судами.
26. Таким чином, колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги Позивача на предмет законності судових рішень виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом на результат вирішення спору не впливають та зводяться до переоцінки доказів та вимог про встановлення інших обставин справи, що виходить за межі повноважень Верховного Суду.
27. Наведені в касаційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права.
28. Верховний Суд у прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 03.12.2003 у справі "Рябих проти Росії", від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 18.11.2004 у справі "Праведная проти Росії", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Понамарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
29. З огляду на викладене вище, касаційна скарга Позивача задоволенню не підлягає, а оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають залишенню без змін як законні та обґрунтовані.
Щодо розподілу судових витрат
30. Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржувані судові рішення, судові витрати, відповідно до статті 129 ГПК України, покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.
2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 21.12.2018 та рішення Господарського суду Донецької області від 18.06.2018 у справі №905/302/18 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                Суховий В.Г.
Судді                                                                                          Берднік І.С.
                                                                                                    Міщенко І.С.