Постанова
Іменем України
 
20 березня 2019 року
м. Київ
 
справа № 677/1389/15-ц
провадження № 61-18743св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), СинельниковаЄ. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»
відповідач - ОСОБА_4,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 07 березня 2017 року у складі колегії суддів: Костенка А. М., Грох Л. М., Гринчука Р. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про вилучення та передачу предмета застави в заклад.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що 02 квітня 2008 року між банком та                  ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно умов якого остання отримала кредит у розмірі 18 885,40 доларів США зі сплатою відсотків за користування ним у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 01 квітня                   2015 року.
У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором відповідач передала у заставу банку належний їй автомобіль КІА, модель Сerato,                     2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.
У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх обов'язків за договором кредиту, банк звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави. Рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 14 лютого 2012 року звернуто стягнення на вказаний предмет застави шляхом його продажу банком.
Проте, відповідач зобов'язання за кредитним договором не виконує, предмет застави в заклад банку не передає.
У зв'язку з викладеним, позивач просив суд вилучити у ОСОБА_4 автомобіль КІА, модель Сerato, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить їй на праві власності, а також, комплект ключів та свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області                           від 13 грудня 2016 року у складі судді Вознюка Р. В. у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що кредитно-заставним договором було передбачено обов'язок відповідача передати предмет застави у заклад протягом 30 днів з моменту реєстрації відомостей про звернення стягнення на цей предмет у відповідному державному реєстрі. Оскільки із позовом про звернення стягнення на предмет застави банк звернувся до суду 01 грудня 2010 року, звернувшись до суду із цим позовом у липні 2015 року останній пропустив трирічний строк позовної давності, про який заявила відповідач та який слід рахувати з 31 грудня 2010 року - дати з якої у банку виникло право вимоги до ОСОБА_4 про передачу спірного автомобіля заставодержателю.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 07 березня 2017 року частково задоволено апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк», скасовано рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 13 грудня 2016 року  та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову 
ПАТ КБ «ПриватБанк» за безпідставністю позовних вимог.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що умовами кредитно-заставного договору чітко передбачено право банку в позасудовому порядку здійснити доставку предмета застави за визначеною в договорі адресою, а позичальник зобов'язаний не чинити в такому випадку перешкод у заволодінні банком предметом застави. Таким правом банк не скористався, а тому його позовні вимоги про вилучення предмету застави у ОСОБА_4 є безпідставними.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого  суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, 
ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позовні вимоги ґрунтуються на умовах договору, який не виконав відповідач, зокрема пункту 12.2.2 договору, згідно із яким позичальник при настанні події дефолту зобов'язаний передати предмет застави у володіння банку, а також нормах закону, зокрема статтях 16, 526 та 620 ЦК України. Виконання судового рішення про звернення стягнення на предмет застави передбачає можливість доступу до автомобіля.
 
Відзив на касаційну скаргу не подано.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду, а ухвалою суду                     від 07 березня 2019 року  - призначена до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що 02 квітня 2008 року між                  ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитно-заставний договір, відповідно умов якого остання отримала кредит у розмірі                  18 885,40 доларів США зі сплатою відсотків за користування ним у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення  01 квітня 2015 року.
 
У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_4 передала у заставу ПАТ КБ «ПриватБанк» належний їй автомобіль КІА, модель Сerato, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.
 
У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх обов'язків за договором кредиту, банк звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави. 
 
Рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області                            від 14 лютого 2012 року звернуто стягнення на вказаний предмет застави шляхом його продажу банком.
 
27 липня 2012 року звернення стягнення зареєстровано у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (а.с. 112).
 
Проте, відповідач зобов'язання за кредитним договором не виконує, предмет застави в заклад банку не передає.
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга підлягає частковому  задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судові рішення апеляційної інстанції не відповідає з таких підстав.
 
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
 
Згідно із статтею 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
 
Відповідно до частини другої статті 575 ЦК України та статті 44 Закону України «Про заставу», закладом є застава рухомого майна, що передається у володіння заставодержателя або за його наказом у володіння третій особі. 
 
Аналогічне визначення застави міститься у статті 44 Закону України «Про заставу», відповідно до якої заклад - застава рухомого майна, при якій майно, що складає предмет застави надається заставодавцем у володіння заставодержателя.
 
Згідно із частиною першою статті 584 ЦК України та частиною першою статті 12 Закону України «Про заставу» у договорі застави визначаються суть, розмір і строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, подається опис предмета застави, а також визначаються інші умови, погоджені сторонами договору.
 
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 577 ЦК України застава рухомого майна може бути зареєстрована на підставі заяви заставодержателя або заставодавця з внесенням запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.
 
За змістом статті 9 Закону України «Про заставу» та частини першої статті 586 ЦК України законом чи договором передбачається перебування заставленого майна у володінні заставодавця та право останнього користуватись ним відповідно до умов договору.
 
Відповідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
 
Пунктом 12.2.2 кредитно-заставного договору, укладеного між сторонами, передбачено, що разі настання події дефолту (порушення позичальником будь-якого із зобов'язань за кредитно-заставним договором, в тому числі і затримання сплати кредиту щонайменше на один календарний місяць) позичальник зобов'язаний усунути подію дефолту або передати предмет застави у володіння банку за адресою, зазначеною в пункті 17.13 цього договору протягом тридцяти днів з моменту реєстрації відомостей про звернення стягнення на предмет застави у Державному реєстрі. 
 
Пунктом 12.2.3 договору визначено, що якщо предмет застави не був переданий банку в порядку та строки, встановлені пунктом 12.2.2 договору, то банк має право здійснити доставку предмета застави за вказаною адресою, як своїми силами, так і на договірних умовах з третіми особами. Витрати, пов'язані з доставкою предмета застави несе заставодавець. Позичальник зобов'язується не чинити у такому випадку жодних перешкод в заволодінні банком предметом застави.
 
Судами попередніх інстанцій достовірно встановлено, що ОСОБА_4 порушила зобов'язання за кредитно-заставним договором і станом на                      01 листопада 2010 року мала заборгованість зі сплати кредиту у розмірі 25 132,04 дол США, однак всупереч положень пункту 12.2.2. не передала автомобіль(предмет застави) у володіння банку протягом тридцяти днів                   з 27 липня 2012 року - дати реєстрації звернення стягнення на предмет застави.
 
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції виходив із того, що банк не дотримався передбаченого умовами кредитно-заставного договору порядку передачі предмета застави в заклад, зокрема не здійснив доставку предмета застави самостійно, у зв'язку із чим не довів факту порушення його прав та інтересів. 
 
Цей висновок суду є передчасним та зробленим без встановлення усіх фактичних обставин справи.
 
Так, передача в заклад предмета застави, це спосіб захисту, який випливає із загального принципу повного і належного виконання зобов'язання та полягає в зобов'язанні здійснити дію або утриматися від її здійснення, незалежно від застосування до боржника інших заходів впливу.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов'язку в натурі. 
 
У справі, яка переглядається, умовами договору застави сторони визначили два способи захисту на задоволення забезпечених заставою вимог кредитора: судовий та позасудовий. 
 
Разом з тим обрання певного способу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.
 
Установлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.
 
Таку правовий висновок Верховного Суду України викладений у постанові                        від 05 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16.
 
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції у порушення статей 12, 89, 263 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин; не з'ясував, чи передача предмета застави у заклад у разі невиконання чи неналежного виконання боржником своїх зобов'язань відповідає умовам кредитно-заставного договору та вимогам закону, чи вимога банку про передачу в заклад автомобіля разом з комплектом ключів та свідоцтвом про його реєстрацію відповідає визначеним законодавством України способам захисту цивільних прав та умовам кредитно-заставного договору; не надав оцінку доводам банку про те, що без вилучення автомобіля та ключів до нього неможливо звернути стягнення на предмет застави, й не надав належної правової оцінки поданим ними доказам, не перевірив суму заборгованості за кредитно-заставним договором, не сприяв всебічному й повному з'ясуванню дійсних обставин справи, що мають юридичне значення для її вирішення, допустив неповноту у з'ясуванні таких обставин.
 
У випадку встановлення підставності вимог банку слід також надати правову оцінку заяві від 19 листопада  2015 року про застосування строків позовної давності (а.с. 32).
 
Зазначене вище перешкоджає суду касаційної інстанції без встановлення вказаних фактичних обставин ухвалити правильне рішення по суті спору.
 
Згідно з пунктами 1, 2 частини третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлено, а тому судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін, перевірити додержання позивачем строків позовної давності та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 411, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
 
Рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 07 березня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Д. Д. Луспеник   О. В. Білоконь   Є. В. Синельников   С. Ф. Хопта   Ю. В. Черняк