Постанова
Іменем України 
 
20 березня 2019 року
м. Київ
 
справа № 199/6480/16-ц
провадження № 61-27562св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
суддів: Карпенко С. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - ОСОБА_2,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від  29 грудня 2016 року у складі судді Скрипника О. Г. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Деркач Н. М., Петешенкової М. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за порушення зобов'язання. Обґрунтовуючи позовні вимоги,  ОСОБА_1 посилався на те, що 21 квітня 2012 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно з яким він надав відповідачу в борг грошові кошти в сумі 2 200 000 грн, які той зобов'язався повернути згідно з графіком у строки, передбачені договором. Зокрема, відповідач повинен був розпочати повернення грошових коштів з 20 травня 2012 року рівними частинами по 100 000 грн до 20 квітня  2014 року. Однак ОСОБА_2 повернув позику в повному обсязі з порушенням графіку, а саме  06 червня 2016 року, у зв'язку з чим виникло прострочення виконання грошового зобов'язання. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь інфляційні втрати у розмірі 489 687,75 грн, три проценти річних - 52 084,94 грн, а також - понесені судові витрати.    
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська       від  29 грудня 2016 року позов залишено без задоволення. 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що  позивач пропустив строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав, що згідно з частиною четвертою статті         267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є підставою для відмови в задоволенні позову. Також суд виходив з того, що позивач прийняв від ОСОБА_2  виконання зобов'язання в повному обсязі і будь-яких претензій щодо неналежного виконання умов договору позики не пред'являв.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від  29 грудня 2016 року залишено без змін.
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У серпні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від  29 грудня          2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 серпня     2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_2 на його  користь інфляційні втрати у розмірі            444 651,44 грн, три проценти річних - 33 846,58 грн, а також - понесені судові витрати.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована неврахування судами попередніх інстанцій того, що відповідач неналежним чином виконав зобов'язання за договором позики, а тому він як кредитор має право вимагати від боржника сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних окремо від суми боргу. Оскільки зобов'язання за договором позики встановлювали обов'язок з повернення боргу окремими частинами, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку кожного чергового платежу, і відповідно початок позовної давності за кожен черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Судами попередніх інстанції безпідставно застосовано позовну давність до всіх заявлених вимог, оскільки позовна давність не пропущена до вимог про нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних щодо платежів, строк виконання яких встановлений з вересня 2013 року до квітня 2014 року.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 жовтня2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
18 травня 2018 року справу № 199/6480/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно зі статтею 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення в повній мірі не відповідають. 
 
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
 
Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. 
 
Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.
 
Згідно з частинами першою та четвертою статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов'язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Судами встановлено, що 21 квітня 2012 року між ОСОБА_1 як позикодавцем та ОСОБА_2 як позичальником було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 2 200 000 грн.
Пунктами 4-6 договору позики визначено, що сторони домовилися, що позичальник зобов'язується повернути позикодавцю позику в строк та на умовах, передбачених цим договором. Позичальник розпочне повернення позики з 20 травня 2012 року і продовжуватиме повертати її рівними частинами по 100 000 грн згідно з графіком, зазначеним у додатку № 1 до цього договору, який є невід'ємною його частиною. Кожен платіж має бути здійснений не пізніше 20 числа місяця. Позичальник зобов'язаний повернути всю позику до 20 квітня 2014 року.
З графіку повернення позики встановлено, що грошові кошти в сумі 100 000 грн позивач повернув 28 листопада 2012 року замість 20 жовтня 2012 року, 100 000 грн - 15 березня 2013 року замість 20 листопада 2012 року, 100 000 грн - 19 квітня         2013 року замість 20 грудня 2012 року, 100 000 грн - 12 червня 2013 року замість       20 лютого 2012 року, 100 000 грн - 31 серпня 2013 року замість 20 березня             2012 року.  
Також судами встановлено, що на виконання умов договору позики відповідач сплатив позивачу суму грошових коштів у розмірі 2 000 000 грн.
Предметом позову в цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України трьох процентів річних від простроченої суми боргу та інфляційних втрат, завданих позивачу внаслідок несвоєчасного повернення чергових платежів за договором позики.
 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
 
Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
 
Частиною п'ятою статті 11 ЦК України передбачається виникнення цивільних прав та обов'язків з рішення суду. Таким чином, на підставі рішення суду можуть виникати зобов'язання, які залежно від змісту можуть бути грошовими або негрошовими.
 
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
 
За змістом статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.
 
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.
 
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
 
Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц.
 
Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
У зв'язку з тим, що зобов'язання за договором позики відповідачем не було виконане у визначені строки, безпідставними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, так як відповідач в повному обсязі виконав свої зобов'язання за договором позики, а позивач не пред'являв будь-яких вимог з приводу неналежного виконання чи невиконання зобов'язань за цим договором.
 
Що стосується висновку судів про відмову в позові у зв'язку з пропуском позовної давності, то Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке. 
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
 
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
 
Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
 
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.
 
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п'ята статті 261 ЦК України).
Якщо умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
 
В суді першої інстанції відповідач заявив про застосування позовної давності.
 
ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом 13 вересня 2016 року і  вказував, зокрема на те, що грошові кошти за договором позики йому були повернуті 06 червня 2016 року, а не 20 квітня 2014 року, як це було передбачено сторонами у договорі. 
 
З огляду на викладене та з урахуванням наведених обставин висновок судів попередніх інстанцій про відмову в позові у повному обсязі у зв'язку з пропуском позовну давність щодо заявлених вимог за період з 13 вересня 2013 року                     по 13 вересня 2016 року, є помилковим, оскільки повернення грошових коштів за договором позики мало здійснюватися періодичними платежами, тому перебіг позовної давності у спірних правовідносинах починається з моменту порушення зобов'язання за кожним таким платежем.
 
Отже, вирішуючи спір суди не встановили строк виконання відповідачем у повному обсязі зобов'язань за договором позики, обставин щодо початку перебігу позовної давності за кожним періодичним платежем, і, відповідно, розміру передбачених частиною другою статті 625 ЦК України платежів за кожен період неналежного виконання грошового зобов'язання відповідачем.
 
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
 
За змістом  пункту  6  частини  третьої  статті 295, частини другої статті 303 та пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК України 2004 року апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувалися із порушенням установленого порядку.
 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції не дотримався встановленого  статтею 212 ЦПК України  2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін; у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та неправильно застосував до них вищенаведені норми матеріального права. Суд не дослідив належним чином умов укладеного між сторонами договору позики, зокрема щодо порядку повернення боргу, не з'ясував усіх обставин справи та не дав їм правової оцінки, хоча їх з'ясування має суттєве значення для правильного вирішення справи. 
 
В порушення вимог статей 303, 315 ЦПК України 2004 року суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретних обставин і фактів, що спростовують ці доводи, та  дійшов передчасного висновку про залишення рішення місцевого суду без змін. 
 
В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове рішення.
 
Відповідно до пункту першого частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Враховуючи, що судами попередніх інстанцій не встановленні фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд. 
 
Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Оскільки порушення норм процесуального права при розгляді даної справи допущені судами обох попередніх інстанцій, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотриманняпринципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті        2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд для повного, всебічного та об'єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська        від  29 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області         від 02 серпня 2017 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
               
Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | С. О. Карпенко
| А. С. Олійник
| С. О. Погрібний
                                                                                                            Г.І. Усик