Постанова
Іменем  України 
 
20 березня 2019 року
м. Київ
 
справа № 363/535/16-ц
провадження № 61-41466св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О.,                   Крата В. І.,
 
учасники справи:
 
позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
відповідачі: ОСОБА_7, ОСОБА_8, 
треті особи: Вишгородська міська рада, орган опіки та піклування Вишгородської міської ради, служба у справах дітей Вишгородської районної державної адміністрації, міграційна служба Вишгородського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на постанову апеляційного суду Київської області від 05 липня 2018 року у складі колегії суддів: Сержанюка А. С., Журби С. О., Фінагеєва В. О., та касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 лютого 2018 року у складі судді Баличевої М. Б. та постанову апеляційного суду Київської області від 05 липня 2018 року  у складі колегії суддів: Сержанюка А. С., Журби С. О., Фінагеєва В. О.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог скарги
У лютому 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 та просили: - виселити                  ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_8 із квартири АДРЕСА_1; - зняти               з реєстрації за вказаною адресою ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_7; - вселити ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в квартиру      АДРЕСА_1; - поновити місце реєстрації ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за вказаною адресою.
Позовна заява мотивована тим, що вони проживали у ІНФОРМАЦІЯ_1 як члени сім'ї наймача ОСОБА_10, яка була матір'ю ОСОБА_5
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 05 квітня 2002 року за позовом ОСОБА_10 їх визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.                                   В подальшому ОСОБА_10 одноособово приватизувала вказану квартиру.
Ухвалою апеляційного суду Київської області від 08 травня 2003 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 квітня 2002 року скасовано, справу передано на новий розгляд.
ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_10 померла, її правонаступником                                є ОСОБА_11
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22 серпня 2003 року позов ОСОБА_11 задоволено, визнано ОСОБА_4,               ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що втратили право користування спірною квартирою.
24 листопада 2003 року ОСОБА_11 уклала з ОСОБА_12 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.
Справа про визнання позивачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, переглядалася судами неодноразово.
Рішенням апеляційного суду Київської області від 14 березня 2011 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_11 до                ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартири АДРЕСА_1 відмовлено.
У 2012 році позивачі звернулися з позовом до ОСОБА_11,                       ОСОБА_7, Вишгородської міської ради та просили визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_13 24 листопада 2003 року, виселити з квартири ОСОБА_7 та її неповнолітніх дітей, визнати розпорядження Вишгородської міської ради                   «Про безоплатну передачу у власність ОСОБА_10 квартири АДРЕСА_1» та  свідоцтво про право власності на квартиру, видане на ім'я ОСОБА_10, недійсними.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від                            29 листопада 2012 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_11 та               ОСОБА_13; визнано недійсним та скасовано розпорядження Вишгородської міської ради «Про безоплатну передачу у власність            ОСОБА_10 квартири АДРЕСА_1»; визнано недійсним свідоцтво про право власності на спірну квартиру, видане на ім'я ОСОБА_10
У задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з квартири АДРЕСА_1 відмовлено.
Рішенням апеляційного суду Київської області від 26 лютого 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України               з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2013 року, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 листопада 2012 року в частині відмови у виселенні скасовано та ухвалене нове рішення про виселення ОСОБА_7 зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення.
На виконання вказаного рішення апеляційного суду видано виконавчий лист та відділом державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції Київської області відкрито виконавче провадження                 № 38720502.
Рішення апеляційного суду Київської області від 26 лютого 2013 року не виконується, оскільки ОСОБА_7 разом зі своїми дітьми ОСОБА_8,                  ОСОБА_9 та ОСОБА_8 не звільняє спірне житлове приміщення та чинить перешкоди виконанню судового рішення в примусовому порядку, тому позивачі просили позов задовольнити.
Справа судами переглядалася неодноразово.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 21 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 відмовлено.
 
Суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачами їх права на звернення до суду за захистом права користування спірним житловим приміщенням, оскільки воно є власністю державного житлового фонду.
 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися з апеляційною скаргою.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою апеляційного суду Київської області від 05 липня 2018 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 лютого 2018 року скасовано, позов задоволено частково.
 
Вселено ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у квартиру АДРЕСА_1.
 
Виселено ОСОБА_8 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.
 
У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що у ОСОБА_8, яка є донькою ОСОБА_7 та онукою ОСОБА_13, у зв'язку з визнанням договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним, відсутні правові підстави для проживання у ній, тому відповідно до статей 109, 116 ЖК Української РСР ОСОБА_8 підлягає виселенню з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.
У виселенні неповнолітніх ОСОБА_9 та ОСОБА_8 відмовлено, оскільки вони не є учасниками справи та їх батьків не залучено до участі у справі                  у якості законних представників.
 
У зв'язку з відновленням в судовому порядку права позивачів на користування спірним житловим приміщенням як членів сім'ї наймача ОСОБА_10, вони підлягають вселенню до квартири АДРЕСА_1.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг
 
У серпні 2018 року ОСОБА_8 та ОСОБА_7 подали касаційні скарги,                  у яких, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили постанову апеляційного суду Київської області від 05 липня 2018 року скасувати та залишити в силі рішення Вишгородського районного суду Київської області.
 
Касаційна скарга ОСОБА_8 мотивована тим, що її родина на законних підставах вселилася та проживає у спірній квартирі. Позивачами не доведено, що спірна квартира належить їм на праві власності, тому звернення до суду є безпідставним. Окрім того, ними пропущено позовну давність.
 
ОСОБА_7 в обґрунтування касаційної скарги зазначає, що спірна квартира після визнання в судовому порядку недійсним договору купівлі-продажу від 24 листопада 2003 року та скасування розпорядження Вишгородської міської ради від 14 липня 2002 року набула статусу квартири державного житлового фонду. Виключно власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, тому позивачі не мали правових підстав звертатися до суду     з цим позовом.  
 
У серпні 2018 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 лютого 2018 року та постанову апеляційного суду Київської області від 05 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову              в повному обсязі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_9 та               ОСОБА_8 у зв'язку з незалученням вказаних осіб до участі у справі у якості відповідачів, є помилковим, оскільки їх інтереси в суді представляла їх мати - ОСОБА_7, представник органу опіки та піклування Вишгородської міської ради та служба у справах дітей Вишгородської районної державної адміністрації. 
 
ОСОБА_7 подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, в якому просила залишити її без задоволення.
 
Позиція Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суди встановили, що ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 є дітьми                ОСОБА_14 та онуками ОСОБА_13 
24 листопада 2013 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_13 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири.
ІНФОРМАЦІЯ_5 року помер ОСОБА_13, після смерті якого у квартирі продовжує проживати його дочка ОСОБА_14 з дітьми.
Відповідно до довідки форми № 2 комунального підприємства житлового            і комунального господарства Вишгородської міської ради від 30 січня                 2013 року № 208, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та постійно проживають: ОСОБА_14, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_8 Особовий рахунок відкритий на ОСОБА_13
Суди встановили, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 29 листопада 2012 року у справі № 2-993/12 частково задоволено позов ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до                        ОСОБА_11, ОСОБА_7, Вишгородської міської ради.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між                    ОСОБА_11 та ОСОБА_13; визнано недійсним та скасовано розпорядження Вишгородської міської ради «Про безоплатну передачу                 у власність ОСОБА_10 квартири АДРЕСА_1»; визнано недійсним свідоцтво про право власності на спірну квартиру, видане на ім'я ОСОБА_10
Рішенням апеляційного суду Київської області від 26 лютого 2013 року              у зазначеній справі, яке набрало законної сили, ОСОБА_7 виселено              з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. 
 
Вказаним рішенням встановлено, що внаслідок задоволення позову про визнання недійсним та скасування розпорядження про безоплатну передачу у власність ОСОБА_15 квартири, свідоцтва про право власності на неї та договору купівлі-продажу від 24 листопада 2003 року, квартира АДРЕСА_1 повернута у попередній стан, коли позивачі незаконно були позбавлені права користування нею.
 
Також рішенням встановлено, що ОСОБА_7 самоправно займає спірну квартиру, у неї відсутні правові підстави для проживання у ній, тому вона відповідно до статті 109 ЖК Української РСР підлягає виселенню із займаного житлового приміщення як особа, що порушує права позивачів на користування житловим приміщенням.
Встановлені судовим рішенням у вищезазначеній справі обставини відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України мають преюдиційне значення для суду при вирішенні цієї справи.
Відповідно до частини другої статті 166 ЖК Української РСР, у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення, права і обов'язки за договором найму здійснюють члени його сім'ї.
Встановивши, що право позивачів на користування спірним житловим приміщенням як членів сім'ї наймача ОСОБА_10 відновлено в судовому порядку відповідно до статті 64 ЖК Української РСР, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для їх вселення до спірної квартири.
 
Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Вказане право  охоплює право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно з частиною першою статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.
Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщення.
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб повязане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16.
Встановивши, що ОСОБА_8 займає спірну квартиру самоправно, оскільки договір купівлі-продажу від 24 листопада 2003 року, який став підставою для вселення у квартиру, визнаний недійсним, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову в частині виселення ОСОБА_8 зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення.
Відповідно до частини першої статті 242 ЦПК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.
Статтею 59 ЦПК України визначено осіб, які є законними представниками та можуть діяти в інтересах малолітніх, неповнолітніх, недієздатних осіб,           а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена. Згідно з положеннями вищевказаної статті, права, свободи та інтереси недієздатних фізичних осіб та осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, захищають у суді відповідно опікуни, піклувальники чи інші особи, визначені законом. 
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, не є стороною у справі, станом на день звернення до суду з позовом були малолітніми особами, їх батьків не залучено до участі у справі у якості законних представників, тому правильними є висновки суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про їх виселення зі спірної квартири.
Суди також обґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог про зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_8,                ОСОБА_7 та поновлення місця реєстрації ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у спірній квартирі, оскільки відповідне рішення суду про виселення (вселення) особи до жилого приміщення є підставою для зняття з реєстрації (реєстрації місця проживання) такої особи в порядку, визначеному Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». 
Посилання ОСОБА_8 та ОСОБА_14 на пропуск позивачами позовної давності колегія суддів відхиляє з огляду на наступне. 
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття                        256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю                 у три роки (частина перша статті 257 ЦК України).
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття                      387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
До позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред'явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц.
Інші доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях,                      з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті             6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня               2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду Київської області від 05 липня 2018 року без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги ОСОБА_8,  ОСОБА_7, та касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишити без задоволення.
 
Постанову апеляційного суду Київської області від 05 липня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                В. І. Журавель
 
                                                                                                            Н.О. Антоненко
 
                                                                                                            В.І. Крат