Постанова
Іменем України 
 
27 березня 2019 року
м. Київ
 
справа № 695/298/15-ц
провадження № 61-15555св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,
 
учасники справи:
позивач - Державне підприємство «Укрінвестбуд»,
відповідач - ОСОБА_1,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 17 березня 2016 року у складі колегії суддів: Сіренка Ю. В., Трюхана Г. М., Міщенка С. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У січні 2015 року Державне підприємство «Укрінвестбуд» (далі - ДП «Укрінвестбуд») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ДП «Укрінвестбуд» посилалося на те, що 25 липня 2014 року колишній його директор ОСОБА_1, перебуваючи за кермом службового автомобіля, здійснив дорожньо-транспортну пригоду (далі - ДТП), внаслідок чого було пошкоджено службовий автомобіль TOYOTA LAND CRUISER, державний номер            НОМЕР_1. Органи Державної автомобільної інспекції України на місце ДТП ОСОБА_1 не викликалися. 28 липня 2014 року ОСОБА_1 було звільнено з посади директора підприємства за угодою сторін. Про ДТП, що сталася 25 липня    2014 року, керівництву підприємства стало відомо в серпні 2014 року з письмової заяви ОСОБА_1, який самостійно вказав дату і місце ДТП та зазначив, що подія сталася під час його повернення з виробничої наради. Сам факт завдання майнової шкоди внаслідок ДТП відповідач визнав, однак відмовився відшкодувати шкоду в добровільному порядку, посилаючись на відсутність коштів. 14 серпня 2014 року ДП «Укрінвестбуд» було видано наказ про створення комісії з числа працівників підприємства з метою обстеження технічного стану автомобіля та фіксації пошкоджень. За результатами обстеження складено акт від 19 серпня 2014 року, який підписано членами комісії та відповідачем. Балансова вартість пошкодженого автомобіля станом на 31 липня 2014 року склала 343 606,67 грн. Згідно з висновком експертного авто-товарознавчого дослідження від 13 жовтня 2014 року                        № ЕД-1-2-139/14 (606/14), проведення відновлювального ремонту автомобіля, пошкодженого в ДТП, що сталася 25 липня 2014 року, неможливе з технічної точки зору, а вартість збитку, завданого в результаті його пошкодження становить 340 090,67 грн. Враховуючи наведене, ДП «Укрінвестбуд» просило стягнути з    ОСОБА_1 на свою користь зазначену майнову шкоду та понесені судові витрати.
Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 22 січня            2016 року в задоволенні позову відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на час ДТП ОСОБА_1 був директором ДП «Укрінвестбуд», а подія відбулася під час виконання ним трудових обов'язків, оскільки відповідач повертався з наради, яку проводив у Державному підприємстві «Чайка» (далі - ДП «Чайка»), підвідомчому Державному управлінню справами, в селі Дударків Бориспільського району Київської області в робочий час. Позивачем не доведені умови для покладення на ОСОБА_1 матеріальної відповідальності за завдану шкоду, тому вимога про притягнення відповідача до повної матеріальної відповідальності згідно зі статтею 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) не може бути задоволена. Також суд виходив з того, що згідно з наказом від 01 червня 2010 року № 66 ОСОБА_1 був призначений на посаду директора ДП «Укрінвестбуд» на підставі розпорядження керівника Державного управління справами від 31 травня 2010 року № 171-к. Державне управління справами є вищестоящою організацією по відношенню до ДП «Укрінвестбуд» і саме воно може звернутися з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.
Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 17 березня 2016 року апеляційну скаргу ДП «Укрінвестбуд» задоволено. Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 22 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ДП «Укрінвестбуд» в рахунок відшкодування майнової шкоди 340 090,67 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачем як власником пошкодженого автомобіля  доведено факт завдання ОСОБА_1 майнової шкоди підприємству самовільним використанням в особистих цілях автомобіля, що був закріплений за ним відповідним наказом та належить підприємству, з яким відповідач перебував у трудових відносинах, і ця шкода підлягає відшкодуванню із застосуванням норм цивільного законодавства.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
У квітні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на Апеляційного суду Черкаської області від 17 березня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 22 січня 2016 року.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що пред'являючи цей позов, ДП «Укрінвестбуд» не посилалося і не наполягало на застосуванні до спірних правовідносин положеньКодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та інших правових норм, які регулюють трудові правовідносини, а обґрунтовувало свої вимоги виключно статтею 1166 ЦК України. Апеляційний суд самостійно змінив підстави позову, та на власний розсуд застосував до спірних правовідносин норми статті 134 КЗпП України,  помилково скасувавши обґрунтоване рішення місцевого суду. Судом апеляційної інстанції не враховано, що поїздки ОСОБА_1  як керівника ДП «Укрінвестбуд» на робочі наради до ДП «Чайка» не вважалися відрядженням та не оформлялися відповідними наказами, оскільки такі поїздки були пов'язані з роз'їзним (пересувним) характером роботи. 
 
У липні 2017 року ДП «Укрінвестбуд» подало заперечення на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, посилаючись на те, що покладені ОСОБА_1 в обґрунтування касаційної скарги доводи суперечать фактичним обставинам справи і не підтверджені належними доказами. На час пред'явлення цього позову відповідач не перебував у трудових відносинах з ДП «Укрінвестбуд», ДПТ сталася не при виконанні трудових (службових) обов'язків, а тому відшкодування шкоди має відбуватися на підставі статті 1166 ЦК України. Твердження відповідача про зміну судом апеляційної інстанції підстав позову є безпідставним. Апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що позивачем доведено факт завдання ОСОБА_1 майнової шкоди підприємству внаслідок самовільного використання в особистих цілях службового автомобіля. Посилання відповідача на те, що у спірному випадку позов повинен бути пред'явлений  вищестоящим органом, є неспроможними, так як згідно з частиною 4 статті 136 КЗпП України матеріальна шкода відшкодовується в порядку підлеглості у випадку, коли керівник не звільнений і працює на підприємстві. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 травня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України       № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
12 квітня 2018 року справа № 695/298/15-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Апеляційним судом встановлено, що згідно з розпорядженням керівника Державного управління справами від 31 травня 2010 року № 171-к ОСОБА_1 призначено на посаду директора ДП «Укрінвестбуд» на умовах контракту. 
 
Згідно з наказом ДП «Укрінвестбуд» від 01 червня 2010 року № 66 ОСОБА_1              приступив до виконання обов'язків директора ДП «Укрінвестбуд» з цього числа.
 
Наказом ДП «Укрінвестбуд» від 16 вересням 2013 року № 40 для належного та раціонального використання автомобілів підприємства автомобіль TOYOTA LAND CRUISER, державний номер НОМЕР_1, закріплено за водієм ОСОБА_2 та директором ОСОБА_1 
 
25 липня 2014 року ОСОБА_1, який перебував за кермом автомобіля, в результаті ДТП пошкодив службовий автомобіль TOYOTA LAND CRUISER, державний номер НОМЕР_1.
 
Органи Державної автомобільної інспекції України на місце пригоди ОСОБА_1 не викликалися.
 
Зазначені обставини визнані сторонами.
 
Наказом ДП «Укрінвестбуд» від 28 липня 2014 року № 30 на підставі  розпорядження керівника Державного управління справами від 28 липня 2014 року № 310-к      ОСОБА_1 звільнено з роботи з посади директора ДП «Укрінвестбуд» за угодою сторін - пункт 1 статті 36 КЗпП України та підпункт «б» пункту 25 контракту                 від 31 травня 2010 року № 07/3-3-32.
 
В письмовому поясненні від 30 липня 2014 року ОСОБА_1 зазначив, що ДТП сталася в районі Бориспільської об'їзної дороги, а пошкоджений автомобіль ним було евакуйовано з місця аварії на стоянку ДП «Чайка» по вулиці Гарматній, 38 в місті Києві. При цьому в розписці від 30 липня 2014 року ОСОБА_1 повідомив, що доставив службовий автомобіль в автомайстерню до міста Черкаси та зобов'язався повернути його у відремонтованому стані до 15 серпня 2014 року. 
 
14 серпня 2014 року ДП «Укрінвестбуд» було видано наказ про створення комісії з числа працівників підприємства з метою обстеження технічного стану службового автомобіля TOYOTA LAND CRUISER, державний номер НОМЕР_1, та фіксації пошкоджень.
 
19 серпня 2014 року за результатами обстеження комісією ДП «Укрінвестбуд» складений акт технічного огляду автомобіля, в якому зафіксовано його пошкодження.
 
Балансова вартість службового автомобіля TOYOTA LAND CRUISER, державний номер НОМЕР_1, на 31 липня 2014 року становила 343 606,67 грн.
 
Згідно з висновком від 13 жовтня 2014 року № ЕД-1-2-139/14 (606/14) експертного автотоварознавчого дослідження, складеним експертом Товариства з обмеженою відповідальністю «Судова незалежна експертиза України» ОСОБА_3, проведення відновлювального ремонту автомобіля TOYOTA LAND CRUISER, державний номер      НОМЕР_1, пошкодженого в ДТП, неможливе з технічної точки зору. Вартість матеріального збитку, завданого в результаті пошкодження автомобіля, становить 340 090,67 грн.
 
Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої, абзацом 1 частини третьої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. 
 
Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
 
У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року       № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз'яснено, що при визначенні розміру матеріальної шкоди, заподіяної працівниками самовільним  використанням в особистих цілях технічних засобів (автомобілів, тракторів, автокранів і т. п.), що належать підприємствам, установам, організаціям, з якими вони перебувають у трудових відносинах, слід виходити з того, що така шкода, як заподіяна не при виконанні трудових (службових) обов'язків, підлягає  відшкодуванню із застосуванням норм  цивільного  законодавства. У цих випадках  шкода відшкодовується у повному обсязі,  включаючи і не одержані підприємством, установою, організацією прибутки від  використання зазначених  технічних засобів.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги. 
Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем як власником пошкодженого автомобіля доведено факт завдання ОСОБА_1 майнової шкоди внаслідок самовільного використання в особистих цілях автомобіля, що був закріплений за ним, і така шкода підлягає відшкодуванню. При цьому апеляційний суд, оцінивши зібрані у справі докази, правильно виходив з того, що відповідач завдав позивачу шкоду не при виконанні трудових обов'язків. Визначаючи розмір відшкодування, суд врахував вищезазначений висновок експертного автотоварознавчого дослідження від 13 жовтня 2014 року, який відповідачем не оспорювався.
Апеляційний суд повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215, 303, 304, 316 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Доводи касаційної скарги про безпідставність застосування апеляційним судом до спірних правовідносин положеньКЗпП Українита про зміну підстав позову, не заслуговують на увагу, оскільки при юридичній кваліфікації спірних правовідносин суд апеляційної інстанції застосував норми трудового законодавства для встановлення обставин щодо доведення/не доведення факту завдання шкоди під час виконання відповідачем трудових (службових) обов'язків, чи під час самовільного використання в особистих цілях службового автомобіля. При цьому, задовольняючи позов, суд керувався частиною першою статті 1166 ЦК України. 
 
Посилання у скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції того, що поїздки ОСОБА_1 як керівника ДП «Укрінвестбуд» на робочі наради до ДП «Чайка» відрядженням не вважалися та не оформлялися відповідними наказами, оскільки такі поїздки мали роз'їзний (пересувний) характер роботи, є безпідставними з огляду на таке. 
 
Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Згідно зі статтею 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
 
За правилами статей 10, 60 ЦПК України 2004 року обов'язок доведення обставин, на які посилаються сторони, покладається на кожну із сторін.
 
За змістом статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
На підставі довідки ДП «Укрінвестбуд» від 25 серпня 2015 року № 157 апеляційним судом встановлено, що станом на 25 липня 2014 року до підприємства не надходили будь-які офіційні листи, телефонограми чи інші повідомлення про проведення               25 липня 2014 року виробничої наради за участю директора ОСОБА_1 та інших працівників підприємства у ДП «Чайка» в селі Дударків Бориспільського району Київської області. У службове відрядження для участі у виробничій нараді 25 липня 2014 року у філії ДП «Чайка» ніхто з працівників ДП «Укрінвестбуд» не направлявся. 
Порядок службового відрядження визначається Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон (далі - Інструкція), затвердженою наказом Міністерства фінансів України 13 березня 1998 року № 59 з відповідними змінами в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
Згідно з пунктами 1-2 Інструкції службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв'язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства). Документами, що підтверджують зв'язок такого відрядження з основною діяльністю підприємства, є, зокрема (але не виключно): запрошення сторони, що приймає і діяльність якої збігається з діяльністю підприємства, що направляє у відрядження; укладений договір чи контракт; інші документи, які встановлюють або засвідчують бажання встановити цивільно-правові відносини; документи, що засвідчують участь відрядженої особи в переговорах, конференціях або симпозіумах, інших заходах, які проводяться за тематикою, що збігається з діяльністю підприємства, яке відряджає працівника. У випадках, коли філії, дільниці та інші підрозділи підприємства знаходяться в іншій місцевості, місцем постійної роботи вважається той підрозділ, робота в якому обумовлена трудовим договором (контрактом). Службові поїздки працівників, постійна робота яких проходить у дорозі або має роз'їзний (пересувний) характер, не вважаються відрядженнями, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором, трудовим договором (контрактом) між працівником і власником (або уповноваженою ним особою/керівником).
 
В листі Міністерства праці та соціальної політики України від 13 вересня 2006 року             № 905/13/84-06 щодо питань відрядження та роз'їзного характеру робіт зазначено, що роз'їзний характер робіт передбачає виконання робіт на об'єктах, розташованих на значній відстані від місця розташування організації, у зв'язку з поїздками у неробочий час від місця знаходження організації (збірного пункту) до місця роботи на об'єкті й назад.
 
На підтвердження доводів про те, що поїздки ОСОБА_1 як керівника ДП «Укрінвестбуд» на робочі наради до ДП «Чайка» мали роз'їзний (пересувний) характер роботи, не надано належних та допустимих доказів, а судами попередніх інстанцій не встановлено таких обставин. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази. 
 
Таким чином, апеляційний суд обґрунтовано виходив з доведеності позовних вимог ДП «Укрінвестбуд». 
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, який їх обґрунтовано спростував. 
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті            6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті             6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року,                       № 63566/00Л). 
 
Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.
 
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності й підстави для його скасування відсутні.
 
Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Виконання оскаржуваного рішення було зупинено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 травня 2016 року, тому у зв'язку із залишенням цього рішення без змін необхідно поновити його виконання.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 17 березня 2016 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Апеляційного суду Черкаської області від 17 березня 2016 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | С. О. Карпенко
| В. О. Кузнєцов
| А. С. Олійник
| С. О. Погрібний