ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 квітня 2019 року
м. Київ
 
справа № 734/3739/17
провадження № 61-42214 св 18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,
 
учасники справи:
 
позивач - Остерська квартирно-експлуатаційна частина (району)                   смт Десна Козелецького району Чернігівської області (далі - Остерська КЕЧ),
відповідач - ОСОБА_4,
представник відповідача - адвокат СірикЄвгеній Володимирович,
 
розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу адвоката Сірика ЄвгеніяВолодимировича, який діє в інтересах ОСОБА_4, на постанову апеляційного суду Чернігівської області від 18 липня 2018 року в складі колегії суддівШарапової О. Л., Бечка Є. М., Євстафіїва О. К., 
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2017 року Остерська КЕЧ звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування службовим житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1. (далі - квартира).
 
В обґрунтування своїх вимог позивач указував, що рішенням               виконавчого комітету Деснянської селищної ради Козелецького району             № 84 від 16 червня 2006 року квартирі НОМЕР_1 надано статус службової. Житловий фонд Міністерства оборони України, розташований на території селища Десна, перебуває на обліку Остерської КЕЧ.
 
Згідно з ордером № 003560 від 11 березня 2011 року ОСОБА_6 надано право зайняти квартиру.  
 
Із 06 червня 2013 року ОСОБА_4 як дочка ОСОБА_6 зареєстрована в квартирі.
 
Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 03 липня 2013 року ОСОБА_6 визнано таким, що втратив право користування службовим житловим приміщенням - квартирою.
 
Згідно з актом обстеження зазначеної квартири від 14 червня 2017 року відповідач протягом останніх 24 місяців у цьому службовому житлі не проживала.
 
Позивач зазначає, що ОСОБА_4 не є військовослужбовцем або працівником ЗСУ Деснянського гарнізону, не подавала будь-яких заяв про тимчасову відсутність за місцем реєстрації та збереження права користування квартирою, а тому вважає, що на підставі статтей 71, 123 ЖК Української РСР відаповідач втратила право на користування службовим житловим приміщенням.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Заочним рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 09 лютого 2018 року, залишеним без змін ухвалою Козелецького районного суду Чернігівської області від 12 квітня 2018 року, позов задоволено, визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування службовим житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.
 
Суд першої інстнації виходив із того, що ОСОБА_4 не є військовослужбовцем або працівником Збройних Сил України (на території Деснянського гарнізону) та без поважних причин була відсутня понад шість місяців у службовому жилому приміщенні - квартирі, а тому втратила право користування нею. 
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою апеляційного суду Чернігівської області від 18 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, заочне рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 09 лютого 2018 року - без змін. 
 
Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи та на підставі належних доказів дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, а доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі адвокат Сірик Є. В. просив постанову апеляційного суду скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
10 серпня 2018 року адвокат Сірик Є. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на зазначене судове рішення.
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 серпня 2018 року залишено дану касаційну скаргу без руху для усунення недоліків, а саме для доплати судового збору.
 
На виконання вимог зазначеної ухвали адвокат Сірик Є. В. подав до Верховного Суду документ на підтвердження доплати судового збору та усунув недоліки касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження в даній справі.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що судом касаційної інстанції в цивільних справах є Верховний Суд.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі представник відповідача зазначає, що суди не взяли до уваги факт незаконності складеного акту обстеження житлових умов, а також те, що ОСОБА_4 чинилися перешкоди в користуванні даною квартирою.
 
Відзив на касаційну скаргу
 
Відзив на дану касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що рішенням виконавчого комітету Деснянської селищної ради Козелецького району № 84 від 16 червня 2006 року квартирі НОМЕР_1 надано статус службової.
 
Згідно з ордером № 003560 від 11 березня 2011 року ОСОБА_6 надано право зайняти вказану вкартиру.  
 
Із 06 червня 2013 року ОСОБА_4 як дочка ОСОБА_6 зареєстрована в указаній квартирі.
 
Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 03 липня 2013 року ОСОБА_6 визнано таким, що втратив право користування службовим житловим приміщенням - квартирою.
 
Згідно з актом обстеження зазначеної квартири від 14 червня 2017 року ОСОБА_4 протягом останніх 24 місяців у цьому службовому житлі не проживала.
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.
 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Відповідно до частини третьої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
 
Статтею 123 ЖК Української РСР передбачено, що порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73-76, 79-83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103-106 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
 
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
 
Правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, що ОСОБА_4, яка не є військовослужбовцем або працівником Збройних Сил України (на території Деснянського гарнізону), без поважних причин була відсутня понад шість місяців за місцем реєстрації в службовому жилому приміщенні - квартирі АДРЕСА_1, відсутні докази про те, що відповідачеві чинилися перешкоди у користуванні вказаним службовим житлом, тобто ОСОБА_4 втратила право користування жилим приміщенням.
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
У суді першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_4 не надала належих і допустимих доказів на підтвердежння своїх доводів про те, що їй чинилися перешкоди в доступі до квартири, в зв'язку з чим вона зверталася                  до правоохоронних органів, а також про те, що акт обстеження житлових умов від 14 червня 2017 року не є належним доказом, оскільки складений з порушенням передбаченого порядку, а тому обґрунтовано не взяті до уваги судами першої та апеляційної інстанцій під час вирішення даної справи по суті.
 
Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу та зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими рішенням. 
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК Українипідстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішеннь - без змін.
 
Керуючись статтями 389, 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу адвоката Сірика ЄвгеніяВолодимировича, який діє в інтересах ОСОБА_4, залишити без задоволення.
 
Постанову апеляційного суду Чернігівської області від 18 липня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                     Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                В. І. Журавель
 
                                                                                                                В.І. Крат