Постанова                                                          
Іменем України
13 лютого 2019 року 
м. Київ
справа № 299/3092/15-ц
провадження № 61-32449св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Апеляційного суду Закарпатської області 
від 13 червня 2017 року, додаткове рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 08 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 08 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Бисаги Т. Ю., Собослоя Г. Г., Фазикош Г. В.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк»та ОСОБА_1 18 жовтня 2005 року укладений кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 10 000 доларів США та зобов'язався повернути кредит у порядку і на умовах, зазначених в договорі, не пізніше 18 жовтня 2020 року, сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних. 16 жовтня 2006 року між банком та позичальником укладено додаткову угоду, відповідно до якої змінено метод нарахування процентів за договором, змінено порядок нарахування штрафних санкцій. З метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання ОСОБА_1 за кредитним договором, між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки від 18 жовтня                  2005 року. Відповідно до умов договору поруки поручитель зобов'язався відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов'язань, що виникли з кредитного договору. Відповідальність відповідачів є солідарною (пункт 1.4 договору поруки).
В зв'язку із невиконанням ОСОБА_1 зобов'язання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, станом на 29 вересня 2015 року його заборгованість за кредитним договором  становить 4 406,80 доларів США, з яких: 3 998,28 доларів США - основна заборгованість, в тому числі прострочена заборгованість з грудня 2014 року - 609,92 доларів США; 408,52 доларів США - заборгованість зі сплати процентів; 4 535,51 грн - пеня, з яких: пеня за прострочення сплати кредиту - 2921,13 грн, 1 614,38 грн - пеня за прострочення сплати процентів. Позивач вказував, що ОСОБА_1 припинив внесення платежів за кредитним договором з грудня 2014 року, тому 15 липня 2015 року банк звернувся до боржника та поручителя з вимогами про погашення заборгованості, які останні залишили без виконання. 
Враховуючи вказане, позивач просив позов задовольнити та стягнути з відповідачів в солідарному порядку 4 406,80 доларів США заборгованості за кредитним договором та 4535,51 грн пені.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 10 грудня 2015 року (у складі судді: Трагнюка В. Р.) позов 
ПАТ «УкрСиббанк» задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь 
ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу, процентів за кредитним договором 
від 18 жовтня 2005 року в розмірі 4 406,80 доларів США та пеню за несвоєчасне погашення кредиту та процентів - 4 535,51 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем доведено обставини, на які він посилався, обґрунтовуючи свої вимоги, а саме: наявність договірних відносин за кредитним договором та договором поруки, невиконання зобов'язань за цими договорами ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а також доведено розмір заборгованості відповідно до її розрахунку.
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції
Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 13 червня 2017 року заочне рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 10 грудня 2015 року в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_2 змінено. У задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 відмовлено. 
У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що боржник                ОСОБА_1 не здійснює платежів для погашення кредиту з грудня                     2014 року, а вимогу до поручителя банк пред'явив лише 15 липня 2015 року, тобто вже після спливу шестимісячного строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України. За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що порука ОСОБА_2 припинилася, тому наявні підстави для відмови в задоволенні вимог до поручителя.
Додатковим рішенням Апеляційного суду Закарпатської області                       від 08 серпня 2017 року заяву ОСОБА_2, в інтересах якої діє адвокат Нечаєв В.В., про ухвалення додаткового рішення задоволено.
Стягнуто з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 1 645,60 грн.
Додаткове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що при ухваленні рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 13 червня 2017 року апеляційним судом не вирішено питання про судові витрати, тому наявні підстави для застосування частини першої статті 220 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 08 серпня 2017 року заяву ОСОБА_2, в інтересах якої діє адвокат Нечаєв В. В., про поворот виконання судового рішення задоволено.
Допущено поворот виконання заочного рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 10 грудня 2015 року.
Стягнуто з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_2 1 516,71 грн, які були стягнуті з її заробітної плати в рамках виконання скасованого судового рішення суду першої інстанції.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що  заочне рішення суду першої інстанції скасовано судом апеляційної інстанції, тому на підставі статей 380 та 381 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, наявні підстави для стягнення з позивача на користь ОСОБА_2 коштів, стягнутих в примусовому порядку в межах виконавчого провадження.
Короткий зміст вимог касаційних скарг
У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «УкрСиббанк» просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «УкрСиббанк» просить скасувати додаткове рішення апеляційного суду і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права.
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «УкрСиббанк» просить скасувати ухвалу апеляційного суду і постановити нову ухвалу про повернення заяви про поворот виконання судового рішення, посилаючись на порушення норм процесуального права.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ «УкрСиббанк» на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 13 червня 2017 року в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ «УкрСиббанк» на додаткове рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 08 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 08 серпня 2017 року.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
31 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п'яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційні скарги
Касаційна скарга на рішення апеляційного суду мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення частини четвертої статті 559 ЦК України щодо обчислення шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя та неврахування правової позиції Верховного Суду України № 6-272цс16 від 29 червня 2016 року, якою строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Крім того, вказував, що рішення суду апеляційної інстанції не містить висновків щодо початку та закінчення перебігу шестимісячного строку.
Касаційна скарга на додаткове рішення апеляційного суду мотивована тим, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, оскільки неправильно застосував статтю 220 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, та стягнув суму судового збору в більшому розмірі, ніж визначено законом. 
Касаційна скарга на ухвалу апеляційного суду мотивована тим, що суд апеляційної інстанції вирішив питання про поворот виконання рішення суду першої інстанції всупереч вимогам частини першої статті 381 ЦПК України редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом. Зокрема, оскільки питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом апеляційної інстанції, тому заява відповідача про повернення стягненого з неї за скасованим рішенням суду першої інстанції майна повинна  розглядатися судом, у якому перебуває справа, тобто судом першої інстанції.
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 18 жовтня 2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, згідно з яким ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 10 000 доларів США зі строком повернення не пізніше 18 жовтня 2020 року та сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 12,5 %. 
16 жовтня 2006 року між банком та позичальником укладено додаткову угоду, відповідно до якої змінено метод нарахування процентів за договором, змінено порядок нарахування штрафних санкцій. 
Для забезпечення зобов'язань за вищевказаним кредитним договором між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки                     від 18 жовтня 2005 року. Відповідно до умов договору поруки поручитель зобов'язався відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов'язань, що виникли з кредитного договору. Відповідальність відповідачів є солідарною (пункт 1.4 договору поруки).
Згідно з розрахунком наданим ПАТ «УкрСиббанк» у ОСОБА_1 станом на 29 вересня 2015 року існує заборгованість за кредитним договором  в розмірі 4 406,80 доларів США, з яких: 3 998,28 доларів США - основна заборгованість, в тому числі прострочена заборгованість з грудня 2014 року - 609,92 доларів США; 408,52 доларів США - заборгованість зі сплати процентів; 4 535,51 грн - пеня, з яких: пеня за прострочення сплати кредиту - 2921,13 грн, 1 614,38 грн - пеня за прострочення сплати процентів. 
Суди встановили, що ОСОБА_1 припинив внесення платежів за кредитним договором з грудня 2014 року.
З матеріалів справи вбачається, що 15 липня 2015 року банк звернувся до боржника та поручителя з вимогами про погашення простроченої заборгованості в розмірі 443,24 доларів США та 265,43 доларів США простроченої заборгованості по процентам. Вказані вимоги отримані відповідачами 28 липня 2015 року. 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційні скарги підлягають задоволенню частково з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судові рішення апеляційного суду не відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йомувідповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.
За змістом частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Змінюючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову про стягнення заборгованості з поручителя, апеляційний суд виходив з того, що порука ОСОБА_2 за договором поруки припинилась на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), оскільки банк направив вимогу поручителю лише 15 липня 2015 року, проте боржник ОСОБА_1 припинив внесення платежів щодо погашення кредиту з грудня 2014 року. На підставі вказаного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у ПАТ «Укрсиббанк» виникло право пред'явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту до червня 2015 року, тобто протягом наступних шести місяців.
Однак такі висновки суду є помилковими та не ґрунтуються на доказах, які містяться в матеріалах справи.      
Кредитним договором передбачено, що у випадку, зокрема, порушення позичальником термінів повернення кредиту (основної суми) та/або сплати плати за кредит строком більш ніж на 5 календарних дні, та/або у випадку порушення позичальником умов договору застави, вказаного в пункті 2 даного договору, банк має право змінити термін погашення кредиту та плати за кредит за цим договором в порядку, визначеному в розділі 11 цього договору (пункт 5.5 кредитного договору).
Згідно із пунктом 11.1 кредитного договору відповідно до статей 526, 611 ЦК України сторони погодили, що у випадку застосування будь-якого з пунктів 2.3, 5.3., 5.5, 5.6, 5.8, 7.4 частини 2 пункту 9.2 цього договору та/ або настання обставин, що передбачені вищевказаними пунктами банк має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав згідно з пунктом 1.2.2 цього договору. При цьому термін повернення кредиту вважається таким, що настав, а кредит - обов'язковим до повернення, з моменту отримання позичальником відповідної письмової вимоги банку.              В цьому випадку позичальник зобов'язується достроково повернути отриманий кредит та плату за кредит у встановлений заново термін                      в повному обсязі. В будь-якому випадку, новий строк повернення кредиту та плати за кредит згідно вимоги банку не може перевищувати 14 календарних днів з дати відправлення банком вказаної вимоги позичальнику.
Таким чином, сторони погодили порядок зміни строку виконання зобов'язань за кредитним договором.  
З матеріалів справи вбачається, що 15 липня 2015 року банк звернувся до боржника та поручителя з вимогами про погашення простроченої заборгованості в розмірі 443,24 доларів США та 265,43 доларів США простроченої заборгованості по процентам. Вказані вимоги отримані відповідачами 28 липня 2015 року. 
При вирішенні цього спору в частині стягнення заборгованості з поручителя суд апеляційної інстанції не врахував, що припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.
Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).
Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).
Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.
Боржник (а відтак і поручитель) узяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 18 жовтня 2020 року, сплачуючи її частинами згідно з графіком погашення кредиту з 01 по 10 число (включно) кожного місяця.
Сторони встановили не лише строк дії договору кредиту, а й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення періодичних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі кредитного договору (пункт 1.3.4).
Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості починається обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов'язань за кредитом.
Тобто банк повинен був протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання пред'явити вимоги до поручителя.
У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
Аналогічна правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 
2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі 
№ 6-3087цс16.
Крім того, правильне застосування частини четвертої статті 559 ЦК України було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі 
№ 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), за наслідками розгляду якої ВеликаПалата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року виклала правовий висновок про відсутність підстав для відступлення від сталої практики Верховного Суду України й Верховного Суду та вказала, що з огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором, повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 10 числа кожного місяця, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.
За таких обставин, вирішуючи цей спір, апеляційний суд не врахував, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов'язань шляхом здійснення щомісячних платежів, у зв'язку з чим не з'ясував, чи пред'явив банк вимогу до поручителя в межах шести місяців з дня настання строку виконання зобов'язань по кожному місячному платежу та по яких платежах порука припинилась, а по яких ще діє. 
Крім того, звертаючись із апеляційною скаргою на заочне рішення суду першої інстанції до суду, ОСОБА_2 оскаржувала його лише в частині вирішення вимог ПАТ «Укрсиббанк» до поручителя та просила рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову банку до неї. Таким чином, залишаючи рішення суду першої інстанції в решті вимог без змін, апеляційний суд вийшов за межі вимог апеляційної скарги, при цьому не обґрунтував мотивів такого виходу та не здійснив розгляду спору по суті в частині вимог ПАТ «Укрсиббанк» до боржника ОСОБА_1
Враховуючи вказане, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам закону в повному обсязі.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.
Ураховуючи зазначене рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості досліджувати докази, з'ясовувати обставини справи, необхідні для прийняття рішення, перешкоджає ухваленню нового судового рішення, а тому справа підлягає передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.
Щодо оскарження додаткового рішення апеляційного суду.
Так, згідно з пунктом 4 частини першої статті 220 ЦПК України у редакції, чинній на момент ухвалення додаткового рішення апеляційного суду, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у розгляді справи, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Частиною 4 статті 220 ЦПК України у редакції, чинній на момент ухвалення додаткового рішення, передбачено оскарження додаткового рішення.
Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункту 20 постанови №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскарження додаткового рішення провадиться на загальних підставах. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
За викладених обставин, додаткове рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 08 серпня 2017 року, ухвалене відповідно до рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 13 червня 2017 року, яке скасовано, підлягає скасуванню.
Щодо ухвали апеляційного суду про поворот виконання рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 380 ЦПК України редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, питання про поворот виконання вирішує суд апеляційної чи касаційної інстанції, якщо, скасувавши рішення, він закриває провадження у справі, залишає позов без розгляду, відмовляє в позові повністю або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.
Згідно з частиною першою статті 381 ЦПК України редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом при новому розгляді справи або судом апеляційної чи касаційної інстанції, заява відповідача про повернення стягненого з нього за скасованим рішенням майна розглядається судом, у якому перебуває справа. Заяву про поворот виконання можна подати у межах позовної давності.
Отже, оскільки заява про поворот виконання судового рішення надійшла до апеляційного суду після розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції в цьому випадку не був наділений процесуальними повноваженнями на розгляд заяви відповідача у справі про поворот виконання заочного рішення суду першої інстанції. За таких обставин ухвалу апеляційної інстанції необхідно скасувати.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд           у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 13 червня 2017 року,  додаткове рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 08 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 08 серпня 2017 року задовольнити частково.
Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 13 червня 2017 року, додаткове рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 08 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 08 серпня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                     В. С. Висоцька
Судді                                                                                                 А. О. Лесько
В. В. Пророк
В. М. Сімоненко
І. М. Фаловська