ПОСТАНОВА
Іменем України

26 лютого 2019 року 
Київ
справа №826/17070/16
касаційне провадження №К/9901/40372/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді - Шипуліної Т.М.,
суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.
розглянув у судовому засіданні без повідомлення сторін касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.08.2017 (суддя Аблов   Є.В.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 31.10.2017 (головуючий суддя - Пилипенко О.Є., судді: Глущенко Я.Б., Шелест С.Б.) у справі №826/17070/16 за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
В С Т А Н О В И В:          
ОСОБА_1 у листопаді 2016 року звернувся до адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 08.04.2016 №694268-1305 та №694269-1305. 
Окружний адміністративний суд м. Києва постановою від 02.08.2017 позов задовольнив у повному обсязі.
Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 31.10.2017 постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.08.2017 залишив без змін. 
Державна податкова інспекція у Деснянському районі Головного управління ДФС у м.   Києві звернулася 20.11.2017 до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просила скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.08.2017 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 31.10.2017 та прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а саме: підпунктів 14.1.72, 14.1.74 пункту 14.1 статті 14, пункту 287.2 статті 287, підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Зокрема, зазначає, що позивач безпідставно не сплачував земельний податок.
Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з 01.01.2014 є платником єдиного податку (друга група), що підтверджується свідоцтвом НОМЕР_1.
Державною податковою інспекцією у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) прийнято податкові повідомлення-рішення від 08.04.2016:
№ 694268-1305, згідно з яким позивачу визначено податкове зобов'язання із земельного податку з фізичних осіб за 2016 рік у сумі 15343,65 грн.;
№ 694269-1305, згідно з яким позивачу визначено податкове зобов'язання із земельного податку з фізичних осіб за 2016 рік у сумі 15291,30 грн.
Підставою для прийняття вказаних актів індивідуальної дії стало те, що ОСОБА_1 є власником:
нежилових приміщень №№1,2 (групи приміщень №10) - кафе загальною площею 87,5   кв.м., адреса: АДРЕСА_1 (літера А), що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу Головного управління комунальної власності м. Києва від 28.02.2008 №250-В;
нежитлових приміщень №№ 1, 2 (групи приміщень №9) - кафе загальною площею 87,   2 кв.м., адреса: АДРЕСА_1 (літера А), що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу Головного управління комунальної власності м. Києва від 03.10.2007 №1233.      
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що позивач є платником єдиного податку другої групи, видами його діяльності, в тому числі є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, а розглядувана земельна ділянка використовується ОСОБА_2 у власній господарській діяльності шляхом передачі розміщених на ній приміщень в оренду третім особам. Відтак, на переконання суду, позивач на підставі підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) звільняється від сплати податку за земельну ділянку, на якій розташоване відповідне нерухоме майно.
Крім того, суд першої інстанцій вказав, що використання податковим органом інформації, наданої Головним управлінням земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) листом від 27.07.2012 №07-387/21956, не є належним способом визначення розмірів узагальнюючих коефіцієнтів, площі земельних ділянок, оскільки такий лист не є відомостями Державного земельного кадастру у розумінні Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2011 № 3613-VI.
За результатами апеляційного розгляду справи суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 як платник єдиного податку не звільнений від обов'язку зі сплати земельного податку за земельну ділянку, що знаходиться під належними йому на праві власності приміщеннями, які надаються позивачем в оренду третім особам. Утім, суд апеляційної інстанції погодився з судом першої інстанції про неналежний спосіб розрахунку земельного податку відповідачем, що виключає правомірність оскаржених актів індивідуальної дії. Крім того, Закон України «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2011 № 3613-VI на момент винесення спірних податкових повідомлень-рішень не містив можливості надання даних Державного земельного кадастру у вигляді листа.
За правилами підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) земельним податком визнається обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.
Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
Згідно зі статтею 15 Закону України «Про плату за землю» від 03.07.1992 № 2536-XII (в редакції, чинній на момент видачі свідоцтв про право власності на нерухоме майно - 03.10.2007, 28.02.2008) власники землі та землекористувачі сплачують земельний податок, а також орендну плату за земельні ділянки державної та комунальної власності з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
У частинах першій та другій статті 120 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент видачі свідоцтв про право власності на нерухоме майно - 03.10.2007, 28.02.2008) встановлено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.
Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. 
Аналогічним чином перехід права власності та права користування на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, унормовують положення статті 377 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент видачі свідоцтв про право власності на нерухоме майно - 03.10.2007, 28.02.2008). 
Відповідно до підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.
Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
Аналіз зазначених норм права дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об'єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов'язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.
Зокрема, відповідно до законодавства, чинного на момент видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, розміщене за адресою: АДРЕСА_1 (літера А), обов'язок зі сплати земельного податку виникав у власника жилого будинку, будівлі або споруди з дня виникнення права користування земельною ділянкою.
Тобто, право землекористувача виникло в позивача відповідно законодавства, чинного на момент реєстрації права власності на приміщення, що знаходяться на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 (літера А).
При цьому в розумінні наведених вище норм обов'язок зі сплати земельного податку для фізичної особи-власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правомочностей, як-от: набуття нею статусу суб'єкта господарювання, діяльність якого пов'язана з використанням земельної ділянки або без такого.
Відповідно до пункту 291.3 статті 291 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) юридична особа чи фізична особа-підприємець можуть самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим главою 1 розділу XIV Податкового кодексу України та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.
За змістом пункту 291.2 статті 291 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) спрощена система оподаткування, обліку та звітності полягає в запровадженні особливого механізму справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.
У пункті 269.2 статті 269 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) також передбачено, що суб'єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу XIV цього Кодексу (за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності).
Згідно з підпунктом 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності із земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності.
У значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 статті 297 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.
Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля/споруда без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.
Тобто, в розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269, підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 291.2 статті 291, підпункту 4 пункту 297.1         статті 297 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.
Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов'язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб'єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто з набуттям ознак (якості) суб'єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку сплати земельного податку.
Наведене правозастосування відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 24.11.2015 у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у  м. Києві про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення, який має враховуватись при застосуванні норм права у подібних правовідносинах відповідно до підпункту 8 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість позиції суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 як платник єдиного податку другої групи не є платником земельного податку за земельну ділянку, що знаходиться під належними йому приміщеннями, які надаються в оренду третім особам.
Разом з тим, перевіряючи правильність висновків судів попередніх інстанцій щодо здійсненого податковим органом розрахунку податкових зобов'язань із земельного податку за оскарженими податковими повідомленнями-рішеннями, суд касаційної інстанції враховує таке.
Відповідно до статті 271 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.
Рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
Пунктом 286.1 статті 286 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктом 274.1 статті 274 Податкового кодексу України  (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.
Відповідно до пункту 286.5 статті 285 Податкового кодексу України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.
Аналіз вищезазначених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що контролюючий орган уповноважений здійснювати нарахування фізичним особам податкових зобов'язань із земельного податку на підставі даних державного земельного кадастру щодо площі земельної ділянки, її нормативної грошової оцінки з урахуванням коефіцієнтів індексації, а також рішення сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад щодо ставок земельного податку.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оцінку земель» від 11.12.2003 № 1378-IV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) нормативна грошова оцінка земельних ділянок - капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами.
Згідно з частиною другою статті 20 Закону України «Про оцінку земель» від 11.12.2003 № 1378-IV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
У відповідності до частини третьої статті 23 Закону України «Про оцінку земель» від 11.12.2003 № 1378-IV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. 
Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності та земельних відносин, а також у сфері Державного земельного кадастру (пункт 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №15).
Згідно з частиною першою статті 193 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.
Відповідно до статті 194 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою.
Згідно з частиною першою статті 20 Закону України «Про державний земельний кадастр» від 07.07.2011 № 3613-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) відомості Державного земельного кадастру є офіційними.
У відповідності до частини першої статті 15 Закону України «Про державний земельний кадастр» від 07.07.2011 № 3613-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив'язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об'єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку.
Відповідно до частини першої статті 38 Закону України «Про державний земельний кадастр» від 07.07.2011 № 3613-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) відомості з Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами у формі:
витягів з Державного земельного кадастру про об'єкт Державного земельного кадастру;
довідок, що містять узагальнену інформацію про землі (території), за формою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру;
викопіювань з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану);
копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру.
Відомості з Державного земельного кадастру, внесені або перенесені до нього з Державного реєстру земель після 1 січня 2013 року, надаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, у формах, зазначених у абзацах другому - п'ятому частини першої цієї статті, також адміністраторами центрів надання адміністративних послуг та уповноваженими посадовими особами виконавчих органів місцевого самоврядування.
Користування відомостями з Державного земельного кадастру також може здійснюватися у формі надання доступу до нього в режимі читання.
Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку може бути виданий будь-яким Державним кадастровим реєстратором, адміністратором центру надання адміністративних послуг, уповноваженою посадовою особою виконавчого органу місцевого самоврядування.
Згідно з абзацом 2 частини третьої статті 38 Закону України «Про державний земельний кадастр» від 07.07.2011 № 3613-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для здійснення повноважень, визначених законом, органи державної влади та органи місцевого самоврядування користуються відомостями і документами Державного земельного кадастру щодо земель та земельних ділянок, розташованих на відповідній території, на безоплатній основі.
Таким чином, для реалізації податковим органом повноважень щодо нарахування земельного податку фізичним особам законодавством встановлено порядок та способи отримання необхідних відомостей для здійснення відповідних розрахунків, зокрема щодо площі земельної ділянки, нормативно-грошової оцінки, коефіцієнтів.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, розрахунок визначеного ОСОБА_1 зобов'язання зі сплати земельного податку за 2016 рік за земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (літера А), площею:
87,5 кв.м становить: 15343,65грн. = 172,91кв.м х 617,81грн. х 2,5 х 1,07 х 1,249 х 1,433 х 3%;
87,2 кв.м становить: 15291,3грн. = 172,32кв.м х 617,81грн. х 2,5 х 1,07 х 1,249 х 1,433 х 3%.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що такий розрахунок податкових зобов'язань із земельного податку здійснений контролюючим органом на підставі недостовірної інформації, а саме - даних листа Головного управління земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27.07.2012 №07-387/21956 про нормативно-грошову оцінку земель міста Києва, які не є відомостями із Державного земельного кадастру у розумінні частини першої статті 38 Закону України «Про державний земельний кадастр» від 07.07.2011 № 3613-VI та Податкового кодексу України (а.с. 33).
Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що:
показники « 172,91кв.м» та « 172,32кв.м» відображають площу пропорційної частки земельної ділянки з урахуванням площі належних позивачу приміщень та площі побутового обслуговування згідно з довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Аркада-Житлосервіс» від 21.10.2008 №321;
показник « 617,81грн.» відображає базову вартість 1 кв.м земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_2 за інформацією згідно з Технічним звітом по встановленню зовнішніх меж землекористування, внесеного Головним управлінням земельних ресурсів КМДА до чергового плану міста 21.05.2009) згідно з витягом з бази даних ПК «Кадастр», наданого Департаментом земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації.
Утім, у матеріалах справи наявні розрахунки податкових зобов'язань із земельного податку за 2016 рік, здійснені контролюючим органом, в яких відсутні посилання на використання показників листа Головного управління земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27.07.2012 №07-387/21956, довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Аркада-Житлосервіс» від 21.10.2008 №321 та бази даних ПК «Кадастр», натомість, вказано про застосування інформації з рішення Київської міської ради від 03.07.2014 №23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель м.   Києва» (а.с. 8).
З огляду на викладене, суду апеляційної інстанції необхідно перевірити правильність розрахунку податкових зобов'язань із земельного податку, визначених в оскаржених актах індивідуальної дії, а також використання податковим органом для такого розрахунку достовірних відомостей на момент прийняття оскаржених податкових повідомлень-рішень у кожному показнику формули.
Суд касаційної інстанції звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що зміст положень статей 11, 71, 86 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент апеляційного розгляду справи) зобов'язує суд вжити заходів, необхідних для з'ясування всіх обставин у справі, запропонувати сторонам подати докази на підтвердження своєї правової позиції, у разі необхідності витребувати докази з власної ініціативи, всебічно, повно та об'єктивно оцінити наявні у справі докази тощо.
При цьому суд не може обмежити право податкового органу довести у судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, поданням виключно тих доказів, що були наявні у нього під час прийняття оскаржуваних актів індивідуальної дії.
Право долучати до матеріалів справи докази на підтвердження достовірності використаної при розрахунку земельного податку інформації може бути реалізоване податковим органом на усіх стадіях судового процесу, на яких допускається можливість їх подання.
Відомості з баз даних податкового органу не можуть вважатися неналежними та недостовірними доказами у разі, якщо вони відповідають офіційно оприлюдненій інформації, зокрема, яка зберігається у відкритому доступі.
Своєю чергою, суд зобов'язаний співставити відомості, покладені в основу оскаржуваних актів індивідуальної дії, з офіційною інформацією, отриманою під час розгляду справи.
Вищенаведене не суперечить положенням статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15.12.2017), якими визначено правила доказування у адміністративному процесі.
Згідно з частиною другою статі 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відповідно до частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною четвертою статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. 
Таким чином, постановлене у справі рішення Київського апеляційного адміністративного суду підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
При новому розгляді справи суд на підставі встановлених ним обставин та досліджених доказів, з урахуванням принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі, повинен дійти висновку про обґрунтованість/безпідставність заявлених позовних вимог з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм. 
Керуючись статтями 341, 344, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві задовольнити частково.
Ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 31.10.2017 у справі №826/17070/16 скасувати.
Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Судді Верховного Суду | | Т.М.Шипуліна Л.І.Бившева В.В.Хохуляк