Постанова
іменем України 
25 квітня 2019 року
м. Київ
справа № 315/361/16-к
провадження № 51-8192км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю: 
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 , 
прокурора                                        ОСОБА_5 
розглянув   у   відкритому   судовому  засіданні касаційні  скарги  засудженого   ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 4 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 травня 2018 року у кримінальному провадженні,   внесеному    до    Єдиного    реєстру    досудових    розслідувань    за   № 12016080220000098 за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Гуляйполе Запорізької області, зареєстрований та  проживає  за адресою:        АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 4 серпня 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді штрафу в дохід держави у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
Задоволено частково цивільний позов ОСОБА_8 та постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь останнього 5 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а також 1700 грн. 14 коп. в рахунок відшкодування процесуальних витрат на проїзд для участі у судових засіданнях.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він 11 лютого 2016 року приблизно о 00 годин 10 хвилин, знаходячись біля кафе “Марина”, розташованого по вул. Спартаківська, 54 у місті Гуляйполе Запорізької області, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті особистих неприязних відносин умисно наніс два удари кулаком правої руки в голову ОСОБА_8 , спричинивши останньому синець та садно на голові. Після цього ОСОБА_8 разом з ОСОБА_6 впали на асфальтовану поверхню і ОСОБА_6 умисно наніс ОСОБА_8 ще близько 6 ударів кулаками обох рук в область тулуба, верхніх та нижніх кінцівок, заподіявши останньому легкі тілесні ушкодження.
Апеляційний суд Запорізької області ухвалою від 14 травня 2018 року вирок місцевого суду залишив без змін та на підставі п.1 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнив ОСОБА_6 від покарання, призначеного йому цим вироком, у зв`язку із закінченням строків давності.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає про свою недовіру суду, який ухвалив вирок; про неповноту судового розгляду внаслідок того, що суд не допитав свідка, який був очевидцем подій, не витребував для дослідження матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_8 , які стосуються події злочину, та не забезпечив можливість здійснення перехресного допиту свідків. Зазначає також про порушення кримінального процесуального закону під час проведення слідчих дій в ході досудового розслідування. Вважає, що суд першої інстанції неправильно встановив порядок дослідження доказів. Також засуджений вважає, що суд прийняв до розгляду поданий потерпілим цивільний позов, який не відповідає вимогам закону, та не врахував матеріального становища засудженого при його вирішенні. Ці порушення, на думку засудженого, залишились поза увагою суду апеляційної інстанції. До того ж, засуджений стверджує, що апеляційний суд розглянув справу з порушеннями вимог пунктів 3,4 ч.2 ст.412 КПК України, не повідомивши його та захисника про дату судового розгляду, та неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність при розгляді клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що апеляційний суд належним чином не повідомив засудженого та захисника про дату, час та місце апеляційного розгляду, розглянув справу за їх відсутності, тоді як участь цих осіб у судовому засіданні, на думку захисника, є обов`язковою. Також захисник вважає,  що  апеляційний  суд,  звільнивши  засудженого  від  покарання  на  підставі  ч.5 ст.74 КК України, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, оскільки засуджений подав клопотання про застосування положень ст.49 КК України, які передбачають звільнення від кримінальної відповідальності.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважала, що касаційні скарги сторони захисту в частині доводів про неналежне повідомлення засудженого та захисника про дату, час та місце апеляційного розгляду, а також в частині доводів про неправильне застосування положень ст.49 КК України є обґрунтованими, а тому просила скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Представник потерпілого ОСОБА_9 подав письмові заперечення на касаційні скарги сторони захисту, в яких просить залишити судові рішення без зміни як законні, а касаційні скарги – без задоволення як необґрунтовані.
Мотиви суду
Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції у межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Положеннями ст. 438 КПК України визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції керується статтями 412-414 КПК України.
Виходячи з вимог ст. 438 КПК України, викладені у касаційній скарзі засудженого доводи щодо неповноти судового розгляду та  незгоди з оцінкою доказів, яка надана судами, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. 
Натомість зазначені обставини з достатньою повнотою були перевірені судом апеляційної інстанції.
Залишаючи без задоволення апеляційні скарги сторони захисту, доводи яких є аналогічними викладеним у касаційних скаргах, апеляційний суд навів належні і достатні мотиви та підстави ухвалення рішення і не встановив підстав для скасування чи зміни вироку.
За  встановлених  судом  фактичних  обставин  кримінального  провадження  дії   ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 125 КК України кваліфіковані правильно.
З  матеріалів  кримінального  провадження  слідує,  що  висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
В основу вироку суд поклав, зокрема, показання потерпілого ОСОБА_8 про обставини заподіяння йому тілесних ушкоджень засудженим, показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які підтвердили показання потерпілого, а також дані протоколів слідчих дій та висновку судово-медичної експертизи. Вказані докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та не викликають сумнівів у їх об`єктивності. Підстав не довіряти показанням потерпілого та свідків у суду не було. 
При цьому, відповідно до ст. 349 КПК України, врахувавши думку учасників судового провадження, суд визначив обсяг доказів, які будуть досліджуватися, і порядок їх дослідження, що забезпечило сторонам можливість користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів та доведенні їх переконливості перед судом. Отже, суд дотримався вимог статей 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Формально   вказуючи    на   свою незгоду з порядком, у якому досліджено докази, засуджений у касаційній   скарзі   не   навів  жодного  переконливого  обґрунтування,  як  саме це перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Під час з`ясування обставин події, всупереч викладеним у касаційній скарзі доводам засудженого ОСОБА_6 , суд відповідно до положень кримінального процесуального закону розглянув усі клопотання учасників судового провадження, зокрема клопотання сторони захисту про виклик свідків (у тому числі для повторного та одночасного допиту), витребування матеріалів кримінального провадження щодо ОСОБА_8 та інших документів. При залишенні без задоволення заявлених клопотань суд зазначав підстави, з яких визнав їх необґрунтованими.
Посилання засудженого у касаційній скарзі як на істотне порушення кримінального процесуального закону на те, що сторона захисту неодноразово заявляла відводи судді місцевого суду, який ухвалив вирок, не заслуговують на увагу. Так, зі змісту судових рішень, постановлених за наслідками розгляду відповідних заяв, слідує, що будь-яких з передбачених у ст. 75 КПК України обставин, які виключають участь судді в кримінальному провадженні, не встановлено. Натомість доводи сторони захисту щодо недовіри судді зводяться до незгоди з його процесуальними рішеннями під час судового розгляду, що не є підставою для відводу.
Рішення суду про стягнення з ОСОБА_6 на користь потерпілого понесених останнім процесуальних витрат узгоджується з вимогами ст. 124 КПК України. Документальне підтвердження цих витрат, всупереч доводам засудженого, міститься у матеріалах справи. З клопотанням про зменшення розміру процесуальних витрат або звільнення обвинуваченого від їх оплати у порядку ст. 119 КПК України сторона захисту під час судового розгляду не зверталась та належних обґрунтувань для застосування цих положень у касаційних скаргах не навела.
Цивільний позов потерпілого вирішено судом відповідно до вимог статей 127-129 КПК України, при цьому рішення суду про стягнення з засудженого на користь потерпілого моральної шкоди у визначеному розмірі узгоджується з принципом розумності, виваженості та справедливості, відповідає характеру й обсягу моральних страждань останнього внаслідок вчинення щодо нього злочину.
Доводи у касаційних скаргах про те, що суд апеляційної інстанції допустив істотні порушення вимог пунктів 3, 4 ст. 412 КПК України, розглянувши кримінальне провадження за відсутності обвинуваченого та захисника, участь яких є обов`язковою, також є необґрунтованими.
Так, матеріали справи містять дані про направлення апеляційним судом учасникам судового провадження повідомлень щодо часу, дати та місця проведення судового розгляду.
Заяв про відкладення апеляційного розгляду у зв`язку з неможливістю з поважних причин з`явитися у судове засідання від учасників  не  надходило.  Натомість,   ОСОБА_6 подав до суду апеляційної інстанції письмову заяву, в якій просив провести апеляційний розгляд без його участі.
Будь-які з передбачених частиною 4 ст. 401 КПК України обставини для обов`язкового виклику обвинуваченого у судове засідання для участі в апеляційному розгляді відсутні. Також немає підстав і для визнання обов`язковою участі у цьому кримінальному провадженні захисника (ст. 52 КПК України).
За таких обставин, порушень вимог кримінального процесуального закону при перегляді вироку без участі обвинуваченого та захисника апеляційний суд не допустив.
Щодо доводів засудженого та захисника про те, що апеляційний суд не застосував закон України про кримінальну відповідальність щодо звільнення засудженого від кримінальної відповідальності,  слід зазначити таке.
Правові підстави для звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності передбачені у статті 49 КК України. Так, згідно з  пунктом 2 частини 1 цієї статті особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачено покарання у виді обмеження або позбавлення волі.
Порядок вирішення судом питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності визначений кримінальним процесуальним законодавством. 
Так, виходячи з положень п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, ч. 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом сторона кримінального провадження звертається до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання й, у випадку встановлення передбачених у  ст. 49 КК України підстав та відсутності заперечень з боку обвинуваченого закрити кримінальне провадження, звільнивши особу від кримінальної відповідальності.
Якщо ж обвинувачений, щодо якого передбачено звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, судове провадження проводиться в повному обсязі в загальному порядку. В цьому разі, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок, призначає покарання і на підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України може звільнити засудженого від цього покарання.
Як слідує з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 у поданій апеляційній скарзі наполягав на своїй невинуватості у вчиненні злочину, в подальшому  звернувся  до  апеляційного  суду  з  заявою, у якій просив на  підставі  ч. 3 ст. 404 КПК України повторно дослідити встановлені судом першої інстанції обставини та докази, за наслідками чого скасувати вирок та закрити щодо нього кримінальне провадження, а також звільнити його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
Отже, враховуючи, що ОСОБА_6 фактично наполягав на скасуванні обвинувального вироку та закритті кримінального провадження з реабілітуючих підстав, у цьому випадку апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційних скарг сторони захисту та залишивши за наслідками перегляду без зміни вирок місцевого суду, правильно звільнив ОСОБА_6 від покарання у зв`язку із закінченням строків давності, керуючись нормою ч.5 ст.74 КК України. 
Отже, за результатами перевірки доводів касаційних скарг істотних порушень кримінального процесуального закону або неправильного застосування судами закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційних скарг відсутні.
Керуючись статтями  434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в:
Вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 4 серпня 2017 року та ухвалу  Апеляційного  суду  Запорізької  області  від  14  травня  2018  року  щодо   ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 – без задоволення.
Постанова   Верховного   Суду   набирає   законної   сили   з   моменту   проголошення,   є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_12                                         ОСОБА_2                                   ОСОБА_3