П О С Т А Н О В А 

Іменем України
16 травня 2019 року
Справа № 9901/848/18 (П/9901/848/18)
Провадження № 11-182заі19
Велика Палата Верховного Суду у складі:
Головуючого судді Князєва В. С.,
судді-доповідача Саприкіної І. В.,
суддів: Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П. , Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
за участю:
секретаря судового засідання - Ключник А. Ю., 
представників позивачки - ОСОБА_6, ОСОБА_5,
представника відповідача - Русакової І. Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Вищої ради правосуддя на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (головуючий суддя Кравчук В. М., судді: Коваленко Н. В., Гімон М. М., Стародуб О. П., Мороз Л. Л.) від 31 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Вищої ради правосуддя про скасування рішення,
УСТАНОВИЛА:
У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з позовом, у якому просила скасувати рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 13 лютого 2018 року  № 458/0/15-18 «Про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Подільського районного суду міста Києва на підставі п. 3 ч. 6 ст. 126 Конституції України».
Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31 січня 2019 року позов задоволено.
Не погодившись із таким судовим рішенням з підстави порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ВРП подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги ВРП стверджує, що Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду не було досліджено всі докази та неповно встановлено обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Задовольняючи позовні вимоги, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначив, що оскаржуване рішення відповідача від 13 лютого 2018 року № 458/0/15-18 прийняте на підставі рішення ВРП від 07 листопада 2017 року № 3610/0/15-17 «Про залишення без змін рішення її Другої Дисциплінарної палати від 07 червня 2017 року № 1425/2дп/15-17 про притягнення судді Подільського районного суду міста Києва ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності у виді внесення подання про її звільнення з посади судді на підставі п. 3 ч. 6 ст.126 Конституції України», яке в свою чергу було скасовано постановою Великої Палати Верховного Суду від 31 травня 2018 року (справа № П/800/579/17). Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що для повного захисту прав та інтересів ОСОБА_2 наявні підстави для скасування рішення ВРП від 13 лютого 2018 року № 458/0/15-18, оскільки збереження його чинності перешкоджає реалізації права позивачки на відставку з посади судді.
ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу проситьу її задоволені відмовити, оскільки вважає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду прийняв оскаржуване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.
Дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду встановила таке.
Київська міська рада народних депутатів рішенням від 25 жовтня 1994 року № 32 обрала ОСОБА_2 суддею Подільського районного суд міста Києва, а Верховна Рада України Постановою від 23 вересня 1999 року № 1101-ХІV обрала її суддею цього ж суду безстроково.
08 грудня 2014 року до Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції надійшла заява заступника Генерального прокурора України Бачуна О. В. від 05 грудня 2014 року № 05/1/1-123вих-14 про проведення спеціальної перевірки стосовно судді Подільського районного суду міста Києва ОСОБА_2 відповідно до Закону України від 08 квітня 2014 року № 1188-VII «Про відновлення довіри до судової влади в Україні»  у зв`язку з постановленням нею ухвали від 24 січня 2014 року у справі № 758/852/14-к про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_3 (учасника масових акцій протесту в період з  листопада 2013 року по лютий 2014 року).
Ухвалою ВРП від 04 серпня 2016 року відкрито дисциплінарну справу, а рішенням її Другої Дисциплінарної палати від 07 червня 2017 року № 1425/2дп/15-17 суддю Подільського районного суду міста Києва ОСОБА_2 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до неї дисциплінарне стягнення у виді внесення подання про її звільнення з посади судді на підставі п. 3 ч. 6 ст.126 Конституції України (вчинення істотного дисциплінарного проступку).
07 липня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до ВРП зі скаргою на рішення її Другої Дисциплінарної палати від 07 червня 2017 року № 1425/2дп/15-17, за результатом якої 07 листопада 2017 року відповідач прийняв рішення № 3610/0/15-17, яким залишив оспорюване рішення без змін. 
07 грудня 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом про скасування рішення ВРП від 07 листопада 2017 року № 3610/0/15-17.
26 грудня 2017 року на підставі рішення ВРП від 07 червня 2017 року 
№ 1425/2дп/15-17 Друга Дисциплінарна палата внесла подання про звільнення ОСОБА_2 з посади судді на підставі п. 3 ч. 6 ст. 126 Конституції України.
13 лютого 2018 року ВРП прийняла рішення № 458/0/15-18 «Про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Подільського районного суд міста Києва на підставі п. 3 ч. 6 ст. 126 Конституції України». Підставою його прийняття стало рішенням ВРП від 07 листопада 2017 року № 3610/0/15-17.
В подальшому постановою Великої Палати Верховного Суду від 31 травня 2018 року скаргу (позовну заяву) ОСОБА_2 задоволено. Скасовано рішення ВРП від 07 листопада 2017 року № 3610/0/15-17, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Другої Дисциплінарної палати від 07 червня 2017 року № 1425/2дп/15-17.
09 серпня 2018 року ВРП прийняла рішення № 2559/0/15-18 «Про скасування рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 07 червня 2017 року № 1425/2дп/15-17 про притягнення судді Подільського районного суду міста Києва ОСОБА_2 . до дисциплінарної відповідальності та закриття дисциплінарного провадження».
23 серпня 2018 року ОСОБА_2 подала до ВРП заяву про звільнення її з посади судді у відставку на підставі п. 4 ч. 6 ст. 126 Конституції України, а 27 серпня 2018 року позивачка звернулася із заявою, в якій просила скасувати рішення ВРП від 13 лютого 2018 року № 458/0/15-18.
18 вересня 2018 року член ВРП ОСОБА_4 винесла ухвалу про залишення без розгляду заяви ОСОБА_2 про звільнення у відставку, мотивуючи тим, що рішенням ВРП від 13 лютого 2018 року № 458/0/15-18 позивачку уже звільнено з посади судді на підставі п. 3 ч. 6 ст. 126 Конституції України.
Вважаючи рішення ВРП від 13 лютого 2018 року № 458/0/15-18 протиправним, ОСОБА_2 звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з адміністративним позовом за захистом порушених, на її думку, прав та інтересів.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та надані на противагу їм аргументи  ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке. 
Підстави та порядок притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності визначено Конституцією України, Законами України від 02 червня 2016 року 
№ 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) та від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII).
Пунктом 3 ч. 6 ст. 126 Основного Закону установлено, що підставою для звільнення судді є вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді. 
Конституцією України установлено, що відповідно до закону в системі правосуддя утворюються органи та установи для забезпечення, зокрема, розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності (…) суддів (ч. 10 ст. 131).
За ст. 108 Закону № 1402-VIII дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати ВРП у порядку, визначеному Законом № 1798- VIII, з урахуванням вимог цього Закону.
Зокрема, відповідно до п. 6 ч. 1 та п. 1 ч. 8 ст. 109 Закону № 1402-VIII одним із видів дисциплінарного стягнення, що може бути застосований до судді, є подання про звільнення з посади, який застосовується у разі вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубого чи систематичного нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді. 
Статтею 112 Закону № 1402-VIII визначено, що суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених ч. 6 ст. 126 Конституції України.
Так держава гарантує контроль за належним виконанням суддями своїх професійних обов`язків шляхом створення єдиного органу - ВРП, який приймає рішення за наслідком розгляду дисциплінарних скарг щодо суддів. 
За вимогами ч. 3 ст. 56 Закону № 1798-VIII питання про звільнення судді відповідно до п. 3, 6 ч. 6 ст. 126 Конституції України ВРП розглядає на підставі подання Дисциплінарної палати про звільнення судді.
Згідно із ч. 10 ст. 51 цього Закону передбачено, що за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати Вища рада правосуддя має право: 1) скасувати повністю рішення Дисциплінарної палати про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді та закрити дисциплінарне провадження; 2) скасувати частково рішення Дисциплінарної палати про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді та ухвалити нове рішення; 3) скасувати повністю або частково рішення Дисциплінарної палати про відмову в притягненні до дисциплінарної відповідальності судді та ухвалити нове рішення; 4) змінити рішення Дисциплінарної палати, застосувавши інший вид дисциплінарного стягнення; 5) залишити рішення Дисциплінарної палати без змін.
Разом з цим, ч. 3 ст. 52 Закону № 1798-VIII встановлено, що у випадку скасування судом рішення Вищої ради правосуддя, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, Вища рада правосуддя розглядає відповідну дисциплінарну справу повторно. Повторний розгляд справи здійснюється Вищою радою правосуддя у пленарному складі у порядку, визначеному ст. 49 цього Закону.
Як убачається з матеріалів справи, рішенням Другої Дисциплінарної палати ВРП від 07 червня 2017 року № 1425/2дп/15-17 суддю Подільського районного суду міста Києва ОСОБА_2 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до неї дисциплінарне стягнення у виді внесення подання про її звільнення з посади судді на підставі п. 3 ч. 6 ст. 126 Конституції України (вчинення істотного дисциплінарного проступку). Зазначене рішення було залишено без змін рішенням ВРП від 07 листопада 2017 року № 3610/0/15-17.
Однак, в подальшому постановою Великої Палати Верховного Суду від 31 травня 2018 року скасовано рішення ВРП від 07 листопада 2017 року № 3610/0/15-17, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Другої Дисциплінарної палати від 07 червня 2017 року № 1425/2дп/15-17.
В порядку повторного розгляду дисциплінарної справи стосовно ОСОБА_2 ВРП рішенням від 09 серпня 2018 року № 2559/0/15-18 скасувала рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 07 червня 2017 року № 1425/2дп/15-17 та закрила дисциплінарне провадження. 
При цьому, як вірно установлено судом першої інстанції, рішення відповідача від 13 лютого 2018 року про звільнення ОСОБА_2 з посади судді залишилось чинним, не зважаючи на те, що підстави такого рішення відпали.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ВРП зазначає про відсутність у неї повноважень на скасування власних рішень про звільнення судді з посади.
Однак, з цього приводу Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне зазначити таке.
Дійсно, Законом № 1798-VIII такого повноваження для ВРП прямо не передбачено, і будь-які дії та її рішення, які не передбачені законом, можуть формально вважатися такими, що суперечать ч. 2 ст. 19 Конституції України, оскільки органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Однак у випадках, коли йдеться про захист прав, свобод та інтересів людини, положення ч. 2 ст. 19 Конституції України слід застосовувати з урахуванням ч. 2 ст. 3 Основного Закону України, де зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Тобто, конституційний обов`язок держави перед людиною реалізується в діяльності усіх державних органів та посадових осіб. Відтак, положення ч. 2 ст. 19 Конституції України саме по собі, без урахування інших обставин, не може бути перешкодою для усунення порушень прав людини державним органом, який його вчинив, оскільки саме в такий спосіб права людини можуть бути захищені найбільш ефективно.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що згідно із ст. 129 Конституції України серед обов`язкових принципів, яких має дотримуватися суд, здійснюючи правосуддя, зазначено принцип верховенства права, складовою якого є обов`язковість судового рішення.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Волосюк проти України» зазначив, що суд має керуватися принципом правової визначеності, який вимагає щоб остаточне рішення суду не ставилося під питання. 
У рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» ЄСПЛ наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка передбачає, що принцип юридичної визначеності є одним з основоположних аспектів верховенства права, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.
Аналізуючи вказані вище законодавчі норми та практику ЄСПЛ, Велика Палата Верховного Суду вважає, що ситуація, яка склалася в даній справі, суперечить принципу правової визначеності, як складової верховенства права, оскільки, незважаючи на прийняття ВРП остаточного рішення від 09 серпня 2018 року 
№ 2559/0/15-18 про скасування рішення її Дисциплінарного органу і закриття дисциплінарного провадження щодо ОСОБА_2 , позивачка тривалий час була позбавлена можливості реалізувати своє право на відставку на загальних підставах через взяття відповідачем до уваги не свого остаточного рішення, а похідного спірного рішення ВРП від 13 лютого 2018 року № 458/0/15-18, яке не мало правових підстав для виконання.
Поряд з цим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що у відповідності за п. 17.4 Регламенту Вищої ради правосуддя, затвердженого рішенням ВРП від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17 (далі - Регламент), у разі скасування Радою рішення Дисциплінарної палати питання про звільнення судді з посади залишається без розгляду. У разі скасування судом рішення Ради, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, питання про звільнення судді зупиняється до ухвалення Радою рішення.
Тобто, у разі скасування ВРП рішення Дисциплінарної палати питання про звільнення судді з посади залишається без розгляду, при цьому не конкретизовано, що це відбувається тільки за умови, якщо рішення про звільнення не приймалося. Крім того, у Регламенті не зазначено й те, що п. 17.4 потребує ухвалення ВРП окремого рішення. Отже, якщо обмежень не зазначено у спеціальному нормативному акті, то дозволено все, що не заборонено законом.
Також, Велика Палата Верховного Суду погоджується з твердженням суду першої інстанції, що оспорюване рішення ВРП від 13 лютого 2018 року стосується лише судді ОСОБА_2, не зачіпає прав та інтересів інших осіб, не породжує правових наслідків ні для кого, окрім самої позивачки, а тому його скасування не суперечить повноваженням ВРП та узгоджується з її конституційним обов`язком забезпечувати права людини.
З огляду на зазначене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що права ОСОБА_2 можуть бути захищені шляхом скасування рішення ВРП від 13 лютого 2018 року № 458/0/15-18 «Про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Подільського районного суду міста Києва на підставі п. 3 ч. 6 ст. 126 Конституції України».
Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, правові висновки Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду скаржником не спростовані.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ч. 1 ст. 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 241-243, 250, 266, 316, 321, 322, 325 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Вищої ради правосуддя залишити без задоволення.
Рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31 січня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя:                                                                                   В. С. Князєв
Суддя-доповідач:                                                                                      І. В. Саприкіна
Судді:  
Н. О. Антонюк                                           Н. О. Лященко
С. В. Бакуліна                                            О. Б. Прокопенко
В. В. Британчук                                         Л. І. Рогач
О. С. Золотніков                                       О . М . Ситнік
О . Р . Кібенко                                              В. Ю. Уркевич
Л. М. Лобойко                                           О. Г. Яновська