Постанова                                                  
Іменем України
13 лютого 2019 року
м. Київ
 
справа № 484/4076/14-ц
 
провадження № 61-13919св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_2,
відповідач - ОСОБА_3,
представник відповідача - ОСОБА_4,
третя особа - ОСОБА_5,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 19 липня 2016 року у складі колегії суддів: 
Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б., Яворської Ж. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про виконання грошового зобов'язання.
Позовна заява мотивована тим, що 10 березня 2009 року між ним та 
ОСОБА_5 (чоловіком відповідачки) укладено договір позики у простій письмовій формі, за яким він передав останньому 170 тис. грн на строк до 
10 травня 2009 року. Однак у визначений договором строк ОСОБА_5 повернуто лише частину боргу у розмірі 20 тис. грн.
 
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області 
від 09 червня 2009 року, яке набрало законної сили 29 червня 2009 року, 
з ОСОБА_5 на його користь стягнуто 150 тис. грн на погашення боргу за указаним договором позики.
 
12 серпня 2009 року дружина боржника - ОСОБА_3 видала йому розписку, якою визнала суму боргу та зобов'язалася погасити борг зі сплатою 15 % річних за користування коштами.
 
Крім того, 07 грудня 2009 року на виконання того ж боргового зобов'язання відповідачка видала йому розписку про повернення 160 тис. грн до 12 вересня 2010 року, у зв'язку з чим просила зняти арешт з належної їм із чоловіком квартири, накладений судом у порядку забезпечення позову, для продажу квартири з метою погашення боргу.
 
У подальшому подружжя ОСОБА_5 розірвали шлюб, квартиру відповідачка продала, а кошти йому не повернула, про що він дізнався у грудні 2013 року після повернення йому виконавчого документа державною виконавчою службою.
 
Посилаючись на те, що інших правочинів або боргових зобов'язань, крім тих, що випливають із договору позики, укладеного з ОСОБА_5 10 березня 
2009 року, у нього з ОСОБА_3 не має, відповідачка давала згоду на отримання ОСОБА_5 позики, сума якої використана в інтересах сім'ї, збільшуючи та уточнюючи позовні вимоги, ОСОБА_2 просив суд стягнути на його користь з ОСОБА_3 277 502 грн боргу, з яких: заборгованість за договором позики - 150 тис. грн; збитки, завдані неналежним виконанням договору позики, - 127 502 грн.
 
Справа судами розглядалась неодноразово.
 
Останнім рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області 
від 09 грудня 2015 року у складі судді Літвіненко Т. Я. позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь 
ОСОБА_2 150 тис. грн у рахунок погашення заборгованості за договором позики. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення міськрайонного суду мотивовано тим, що після ухвалення судового рішення про стягнення боргу за вищевказаним договором позики з 
ОСОБА_5 на користь позивача, його грошове зобов'язання з повернення боргу за договором позики перевела на себе ОСОБА_3, яка, видавши позивачеві 07 грудня 2009 року розписку, зобов'язалась його виконати після продажу квартири, проте не виконала.
 
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 19 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задоволено. Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_2 є недоведеними, у зв'язку з ненаданням позивачем належних та допустимих доказів переведення на ОСОБА_3 боргових зобов'язань за договором позики від 10 березня 2009 року, а також виникнення між сторонами самостійних правовідносин з повернення боргу.
 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення апеляційного суду є незаконним та необґрунтованим, судом неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи. ОСОБА_2 посилався на те, що розписка є не тільки підтвердженням укладення та схвалення договору позики та підтверджує, що ОСОБА_3, надавши йому 07 грудня 2009 року розписку, взяла на себе зобов'язання з повернення боргу за договором позики від 10 березня 
2009 року, з чим і погодився ОСОБА_5, так як останній поступився відповідачці своєю часткою в майні у квартирі, розташованій по 
АДРЕСА_1 Таким чином, відбулось фактичне переведення боргу відповідно до статей 520, 521, 513 ЦК України, виходячи з форми змісту і суті зобов'язання. Крім того, суд апеляційної інстанції помилково вказав, що розписку не можна вважати не лише самим договором про переведення боргу, а і доказом на підтвердження укладення сторонами такого договору, оскільки відсутні основні умови такого договору, а саме - не вказано про взяття на себе зобов'язань іншої особи, не визначені такі зобов'язання та умови переведення боргу, а сама розписка від 12 серпня 
2009 року видана не йому, а іншій особі, тому взагалі не може розглядатись як доказ наявності правовідносин між сторонами.
У січні 2017 року надійшло заперечення на касаційну скаргу від ОСОБА_3, в якому вона посилалась на те, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, а касаційна скарга ОСОБА_2 є безпідставною, оскільки не ґрунтується на фактичних обставинах справи.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скаргаОСОБА_2 задоволенню не підлягає.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом встановлено, що з 24 жовтня 1998 року ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5
 
На підставі договору безпроцентної позики від 10 березня 2009 року 
ОСОБА_2 передав у борг ОСОБА_5 170 тис. грн з терміном повернення до 10 травня 2009 року.
 
У пункті 2.1 указаного договору зазначено про те, що позика надається ОСОБА_5 для організації бізнесу, у разі невиконання зобов'язання позичальник зобов'язався передати у власність ОСОБА_2 квартиру № 25 
по АДРЕСА_1 (пункт 9 договору).
 
У визначений договором строк ОСОБА_5 повернув лише частину боргу у розмірі 20 тис. грн.
 
26 травня 2009 року ОСОБА_5 склав розписку, якою зобов'язався повернути ОСОБА_2 борг у розмірі 150 тис. грн.
 
Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області 
від 25 травня 2009 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 власником якої було зареєстровано ОСОБА_5
 
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області 
від 09 червня 2009 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 стягнуто 150 тис. грн на погашення боргу за вищевказаним договором позики.
 
12 серпня 2009 року дружина ОСОБА_5 - ОСОБА_3 склала розписку про те, що взяла у борг у ОСОБА_10 через ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 20 тис. доларів США на погашення заборгованості у розмірі 150 тис. грн, що виникла за раніше взятими зобов'язаннями з 12 травня 2009 року. Зобов'язалась суму боргу повернути протягом одного року зі сплатою 15 % річних за користування коштами.
 
07 грудня 2009 року ОСОБА_3 видала розписку, в якій зобов'язалася перед ОСОБА_2 погасити заборгованість, що виникла на підставі судового рішення від 25 травня 2009 року у розмірі 160 тис. грн до 12 вересня 2010 року.
 
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
 
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
 
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
 
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, сторони договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
 
Такі висновки викладені у правовій позиції Верховного Суду України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
Згідно зі статтею 520 ЦК України боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
 
У статті 521 ЦК України зазначено, що форма правочину щодо заміни боржника у зобов'язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.
 
Частиною першою статті 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредитору.
 
Отже, договір про переведення боргу укладається у письмовій формі та набуває чинності з моменту його підписання сторонами і такий договір укладається лише за згодою кредитора.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, виходив із того, що письмового договору про переведення боргу позивач не надав, тоді як договір безпроцентної позики від 10 березня 2009 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у простій письмовій формі. Тому і договір про переведення боргу за вказаним договором також має бути укладений у такій саме формі.
 
Нормами права, які регулюють підстави та порядок переведення боргу, а також визначають вимоги щодо форми такого договору, не передбачено підтвердження факту укладення договору про переведення боргу розпискою.
 
Розписка згідно зі статтею 1047 ЦК України лише підтверджує факт укладення договору позики і не є самим договором позики.
 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції також не врахував, що розписки від 12 серпня 2009 року та від 07 грудня 2009 року складені ОСОБА_3 після ухвалення рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області 
від 09 червня 2009 року про стягнення з ОСОБА_5 боргу, тобто після вирішення спору по суті.
 
Згідно з частинами першою та другою статті 14 ЦПК України 2004 року судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
 
Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Разом з тим, частиною п'ятою статті 11 ЦК України передбачено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, вказане не дає підстав вважати, що рішення 
суду - це є боргове грошове зобов'язання. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено у статті 11 ЦК України, оскільки рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність.
 
Крім того, у розписці від 07 грудня 2009 року вказано, що ОСОБА_3 зобов'язується погасити заборгованість, яка виникла за рішенням суду 
від 25 травня 2009 року, але такого рішення суду не надано. Між тим, в тексті розписки не зазначено, що ОСОБА_3 взяла на себе боргові зобов'язання ОСОБА_5 за договором позики від 10 березня 2009 року, тому таку розписку не можна вважати не лише самим договором про переведення боргу, а і доказом на підтвердження укладання сторонами такого договору, оскільки відсутні основні умови такого договору, а саме - не вказано про взяття на себе зобов'язань іншої особи, не визначені такі зобов'язані та умови переведення боргу.
 
Розписка від 12 серпня 2009 року видана не ОСОБА_2, а іншій особі, тому не може розглядатись як доказ наявності правовідносин між сторонами.
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги є недоведеними у зв'язку з ненаданням позивачем належних та допустимих доказів переведення на відповідачку боргових зобов'язань за договором позики від 10 березня 2009 року, а також виникнення між сторонами самостійних правовідносин з повернення боргу.
 
При цьому апеляційним судом виконано вимоги частини четвертої статті 338 ЦПК України 2004 року про те, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, та враховано висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в ухвалі від 01 червня 2016 року при скасуванні попередніх судових рішень.
 
Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції, при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги висновки суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 19 липня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                                            О. В. Білоконь
 
Є. В. Синельников
 
С. Ф. Хопта
 
Ю. В. Черняк