П О С Т А Н О В А 

Іменем України
26 березня 2019 року
м. Київ
Справа № 800/495/16 (П/9901/284/18) 
Провадження № 11-697заі18
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді Князєва В. С.,
судді-доповідача Саприкіної І. В.,
суддів Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
за участю:
секретаря судового засідання - Сергійчук Л. Ю.,
представника позивача - ОСОБА_3,
представника Вищої кваліфікаційної комісії суддів України - Карлаша Д. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (головуючий суддя Берназюк Я. О., судді: Бучик А. Ю., Гімон М. М., Гриців М. І., Мороз Л. Л.) від 07 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про скасування рішення,
УСТАНОВИЛА:
У вересні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до Вищого адміністративного суду України з позовом, у якому просив скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія) від 14 липня 2016 року № 1402/дп-16 в частині притягнення його до дисциплінарної відповідальності на підставі п. 4, підп. «а» п. 1 ч. 1 ст. 92 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у виді відсторонення на 6 місяців від здійснення правосуддя з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та обов'язковим направленням до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації з подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22 вересня 2017 року відкрито провадження у цій справі.
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції. 
На підставі підп. 5 п. 1 розд. VII «Перехідні положення» КАС України позовні заяви та апеляційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, які подані до Вищого адміністративного суду України як суду першої або апеляційної інстанції та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
Ураховуючи наведене вище, позовну заяву ОСОБА_5 було передано до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 07 травня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням з підстави порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду не було досліджено всі докази та неповно встановлено обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відмовляючи у задоволені позову, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що рішення ВККС від 14 липня 2016 року № 1402/дп-16 в частині притягнення судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_5 до дисциплінарної відповідальності прийняте у спосіб, на підставі і у межах, передбачених Конституцією та законами України.
ВККС у відзиві на апеляційну скаргу просить у її задоволені відмовити, оскільки Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду прийняв оскаржуване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.
26 березня 2019 року від ОСОБА_5 надійшла заява про перенесення розгляду цієї справи у зв'язку з його хворобою.
З цього приводу Велика Палата Верховного Суду зазначає слідуюче.
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року розгляд цієї справи вперше було призначено на 17 жовтня 2018 року в порядку письмового провадження без виклику сторін. 
16 жовтня 2018 року від позивача надійшло клопотання про призначення розгляду цієї справи у судовому засіданні з викликом осіб, які беруть участь у справі.
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року зазначене клопотання задоволено і призначено розгляд справи на 15 січня 2019 року о 14 годині 00 хвилин. Однак, такий розгляд не відбувся у зв'язку із задоволенням клопотання позивача про його перенесення з посиланням на його хворобу. Розгляд справи відкладено на 26 березня 2019 року.
Звертаючись із заявою від 26 березня 2019 року про перенесення розгляду справи, ОСОБА_5 зазначає про неможливість його присутності в судовому засіданні у зв'язку з погіршенням його стану здоров'я. При цьому, доказів на підтвердження таких обставин позивачем не надано, як і не надано доказів хвороби позивача 15 січня 2019 року.
Крім того, суд враховує й ту обставину, що представник позивача - ОСОБА_3 з'явився в судове засідання, а тому право ОСОБА_5 на участь у судовому розгляді його апеляційної скарги не порушено. 
ВеликаПалата Верховного Суду, ураховуючи викладене і те, що дана справа перебуває в її провадженні з липня 2018 року, дійшла висновку, що заява від 26 березня 2019 року про чергове відкладення розгляду справи спрямована на її затягування, відсутні підстави визнати зазначені позивачем причини поважними, а тому така заява задоволенню не підлягає, у зв'язку з чим суд знаходить можливим розглянути справу за відсутності позивача.
Дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, ВеликаПалата Верховного Суду встановила таке.
Президент України Указом від 21 липня 2008 року № 645/2008 призначив ОСОБА_5 на посаду судді Київського окружного адміністративного суду, а Постановою Верховної Ради України від 06 червня 2013 року № 326-VII він обраний суддею цього ж суду безстроково.
Підставою для притягнення ОСОБА_5 до дисциплінарної відповідальності слугували слідуючі обставини:
У липні - вересні 2015 року до ВККС надійшли колективні звернення вкладників ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (№ 8вк-5647/15, 8вк-5647/15/1, 8вк-5647/15/2, 
8вк-5647/15/3) та звернення прокуратури Київської області від 03 вересня 2015 року № вк-5647/15/4 щодо поведінки суддів Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Заявники скаржилися на неналежну поведінку цих суддів під час здійснення правосуддя в адміністративній справі № 800/1455/15, а саме: порушення правил підвідомчості у вказаній справі; порушення суддею ОСОБА_5 прав і охоронюваних законом інтересів вкладників ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» при постановленні ухвали від 28 квітня 2015 року про вжиття заходів забезпечення позову.
26 жовтня 2015 року ВККС відкрила дисциплінарне провадження стосовно судді ОСОБА_5, а 14 липня 2016 року своїм рішення № 1402/дп-16 притягнула його до дисциплінарної відповідальності на підставі п. 4, підп. «а» п. 1 ч. 1 ст. 92 Закону «Про судоустрій і статус суддів» у виді тимчасового на 6 місяців відсторонення від здійснення правосуддя з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та обов'язковим направленням до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації з подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді. Підставою для прийняття такого рішення є встановлені Комісією факти і обставини, які свідчать про наявність у діях судді ОСОБА_5 складу дисциплінарного правопорушення, а саме: умисне істотне порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя, а також правил підвідомчості, що призвело до умисного порушення суддею прав людини і основоположних свобод.
Не погодившись із таким рішенням ВККС, ОСОБА_5 звернувся до суду з адміністративним позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та надані на противагу їм аргументи ВККС, перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких обставин: 
Підстави та порядок притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності визначено Конституцією України, Законами України від 07 вересня 2010 року 
№ 2453-IV «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-IV, чинний на момент прийняття оскаржуваного рішення Комісією).
Згідно з ч. 1 ст. 93 Закону № 2453-VI дисциплінарне провадження - це процедура розгляду звернення з метою встановлення обставин, що можуть бути підставою дисциплінарної відповідальності судді.
Органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо судді місцевого суду, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 94 Закону № 2453-VI є Вища кваліфікаційна комісія суддів України.
За приписами ст. 95 цього Закону передбачено, що дисциплінарне провадження щодо судді передбачає здійснення перевірки даних про наявність підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, вирішення питання про відкриття дисциплінарної справи чи відмову в її відкритті, розгляд дисциплінарної справи і прийняття рішення. За зверненням, яке відповідає встановленим цим Законом вимогам та не підлягає поверненню, членом органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, проводиться перевірка даних про наявність підстав для відкриття дисциплінарного провадження. Така перевірка проводиться у порядку, встановленому цим Законом. Розгляд дисциплінарної справи відбувається у відкритому засіданні, на яке запрошуються особа, за скаргою (заявою) якої відкрито справу, або її представник та суддя, стосовно якого відкрито справу. 
Відповідно до ч. 1, 2, 6 ст. 96 Закону № 2453-VI орган, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, обговорює результати розгляду дисциплінарної справи за відсутності судді, стосовно якого розглядалася справа, і запрошених осіб. За результатами розгляду орган, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення або відмову в накладенні дисциплінарного стягнення. Рішення у дисциплінарній справі приймається більшістю від загального складу органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів. Член органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, який проводив перевірку, не бере участі в голосуванні під час прийняття рішення.
При обранні виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.
Рішення органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, викладається у письмовій формі, підписується головуючим і членами цього органу, які брали участь у прийнятті рішення, і оголошується на засіданні. Рішення у дисциплінарній справі повинно містити: 1) прізвище, ім'я, по батькові і посаду судді, який притягається до дисциплінарної відповідальності; 2) встановлені обставини у справі з посиланням на докази; 3) мотиви, з яких ухвалено рішення; 4) суть рішення за результатами розгляду із зазначенням дисциплінарного стягнення в разі його застосування; 5) порядок і строк оскарження рішення.
Пунктом 4 ч. 1 ст. 97 згаданого Закону встановлено, що до судді може бути застосоване, зокрема, дисциплінарне стягнення у виді тимчасового (від одного до шести місяців) відсторонення від здійснення правосуддя - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та обов'язковим направленням судді до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації, визначеного органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, та подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді.
Як убачається з матеріалів справи та установлено судом, 21 квітня 2015 року суддею Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_5 було постановлено ухвалу про відкриття провадження в адміністративній справі № 810/1455/15 за позовом ПАТ «Білоцерківська теплоенергоцентраль» до Державної виконавчої служби України про: визнання протиправними дій Державної виконавчої служби України щодо накладення та виконання арешту на кошти ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», що містяться на кореспондентських рахунках у фінансових установах, зобов'язання утриматися від вчинення вказаних виконавчих дій щодо накладення та виконання арештів на кошти ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», що містяться на кореспондентських рахунках у фінансових установах, та стягнення матеріальної шкоди за рахунок Державного бюджету України.
28 квітня 2015 року суддею ОСОБА_5 постановлено ухвалу про залучення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» - боржника у виконавчому провадженні по виконанню рішення господарського суду у справі № 916/377/15-г до участі в адміністративній справі № 810/1455/15 в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору.
Також суддею ОСОБА_5 постановлено ухвалу від 28 квітня 2015 року про застосування заходів забезпечення позову третьої особи ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», якою заборонено Державній виконавчій службі України та будь-яким її правонаступникам та органам державної виконавчої служби та їх правонаступникам, Національному банку України (далі - НБУ) та його територіальним управлінням, ПАТ «Державний експортно-імпортний банк», ПАТ Комерційний банк «Правекс-Банк», ПАТ «Укрсоцбанк», ПАТ «Сітібанк» вчиняти будь-які дії щодо накладення арешту на зазначені в цій ухвалі рахунки та кошти на рахунках ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», а також будь-яке стягнення, примусове списання коштів за платіжними та іншими вимогами Державної виконавчої служби України та будь-яких її правонаступників з кореспондентських рахунків ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», перелічених нижче в ухвалі суду.
29 квітня 2015 року Київський окружний адміністративний суд (головуючий суддя ОСОБА_5, судді: ОСОБА_6, ОСОБА_7) ухвалив постанову у вказаній справі про відмову у задоволенні позову ПАТ «Білоцерківська теплоенергоцентраль» щодо зобов'язання Державної виконавчої служби України утриматися від вчинення виконавчих дій щодо накладення та виконання арештів на кошти ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», що містяться на кореспондентських рахунках у фінансових установах, та стягнення матеріальної шкоди за рахунок Державного бюджету України. Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору (ПАТ Банк «Фінанси та Кредит»), задоволено частково: визнано протиправними дії Державної виконавчої служби України щодо накладення та виконання арешту на кошти ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», що містяться на кореспондентських рахунках, відкритих у фінансових установах, вчинені в межах виконавчого провадження, відкритого з примусового виконання наказу Господарського суду Одеської області від 11 березня 2015 у справі № 916/377/15-г. У задоволенні решти позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» відмовлено.
Підставою для відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ «Білоцерківська теплоенергоцентраль» судом вказано на відсутність порушеного права позивача у правовідносинах, що виникли. При цьому, суддею ОСОБА_6 викладено окрему думку, де той вважає, що позовна заява третьої особи з самостійними вимогами ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» не відповідає вимогам ст. 53 КАС України. На його думку, Київський окружний адміністративний суд повинен був постановити ухвалу про відмову у вступі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, повернути матеріали поданого позову цій особі, та вирішити спір виключно за первісно заявленими позовними вимогами ПАТ «Білоцерківська теплоенергоцентраль».
Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2016 року ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2015 року про вжиття заходів забезпечення позову у справі № 810/1455/15 скасовано та постановлено нову про відмову у задоволенні клопотання ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про забезпечення позову у цій справі. Підставою для скасування ухвали про забезпечення позову суд апеляційної інстанції зазначив відсутність в матеріалах судової справи доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, відсутність очевидної небезпеки заподіяння шкоди інтересам ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» або третіх осіб, а також грубе порушення судом першої інстанції приписів ст. 73 Закону України «Про Національний банк України» щодо повноважень НБУ та його територіальних органів, які було обмежено спірною ухвалою про забезпечення позову. Крім цього, суд апеляційної інстанції встановив факт вирішення спірною ухвалою зобов'язань третіх осіб, які не були учасниками справи, чим було порушено вимоги процесуального законодавства та права таких осіб.
Також постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2016 року скасовано постанову Київського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2015 року в частині задоволення вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та відмовлено у задоволенні вказаних вимог в повному обсязі. Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано порушенням судом першої інстанції приписів нормативно-правових актів НБУ, якими прямо передбачено можливість накладення арешту на кошти банка-боржника, що містяться на його кореспондентських рахунках, та подальші дії державного виконавця з примусового списання коштів. Крім того, апеляційним судом установлено відсутність бездіяльності державного виконавця при накладенні та виконанні арешту на кошти ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»,  що вказує на безпідставність позовних вимог у цій справі.
З урахуванням викладеного, ВККС у своєму рішенні зазначила, що встановлені в ході перевірки обставини свідчать про таке: діями судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_5 при постановленні незаконної ухвали про вжиття заходів забезпечення позову за клопотанням третьої особи з самостійними вимогами ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 28 квітня 2015 року у справі № 810/1455/15, порушено приписи ст. 117 КАС України, що свідчить про наявність в діях судді складу дисциплінарного проступку, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 92 Закону № 2453-VI, а саме: діями суддів Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_5 та ОСОБА_7 щодо часткового задоволення позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» порушено приписи ч. 2 ст. 4, ст. 53, ст. 181 КАС України та ч. 4 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження», що свідчить про наявність в їх діях складу дисциплінарного проступку, передбаченого підп. «а» п. 1 ч. 1 ст. 92 Закону «Про судоустрій і статус суддів», а саме: умисне істотне порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя, що призвело до порушення правил підвідомчості справи. Також, на думку Комісії, діями суддів ОСОБА_5 та ОСОБА_7 порушено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою закріплено право осіб на справедливий суд.
ВККС, між іншим, встановлено, що згідно із інформацією, наданою в зверненні прокуратури Київської області від 21 серпня 2015 року та доданих до нього зверненнях юридичних та фізичних осіб, що підтверджується матеріалами перевірки, ухвала судді ОСОБА_5 про вжиття заходів забезпечення позову стала підставою для численних відмов органів Державної виконавчої служби України виконувати судові рішення, що набрали законної сили, у справах, де банк є боржником чи обслуговуючим банком. Зокрема, посилаючись на вказану ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову, ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві в межах відкритого виконавчого провадження не вчиняв жодних дій з примусового виконання рішення Господарського суду м. Києва від 30 квітня 2015 року у справі № 910/3751/15-г, яке набрало законної сили 16 травня 2015 року та яким зобов'язано ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» виконати платіжні доручення ТОВ «ОСТ-ВЕСТ ЕКСПРЕС» на загальну суму 51 100 грн; не вчиняв жодних дій з примусового виконання рішення Господарського суду м. Києва від 22 квітня 2015 року у справі № 910/8187/15-г, яким стягнено з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ТОВ «Виробничо-торгівельна компанія «ІНТЕР-ПЛАСТ» 158 133,84 грн.
Таким чином, ВККС прийшла до висновку, що шляхом постановлення безпідставної ухвали про вжиття заходів забезпечення позову суддею ОСОБА_5 було порушено гарантоване ст. 41 Конституції України право власності й ДП 
«ГСІ-Укрнафтогазбуд» ВАТ «Глобалбуд-Інжинірінг», на користь якого Господарським судом Одеської області видано наказ від 11 березня 2015 року у справі № 916/377/15-г про стягнення з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 16 970 000 грн, інших осіб - стягувачів ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на їх кошти, які розміщені на кореспондентських рахунках ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та примусове стягнення яких передбачено обов'язковими до виконання судовими рішеннями. Вказане встановлено також і судом апеляційної інстанції, який, скасовуючи ухвалу Київського окружного адміністративного суду про забезпечення позову, вказав на численні порушення судом першої інстанції прав осіб, які не були учасниками справи, що є грубим порушенням вимог процесуального закону.
ВККС також зазначено, що ухвалою про вжиття заходів забезпечення позову третьої особи ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» фактично було вирішено спір по суті. Так, цією ухвалою було заборонено, зокрема, Державній виконавчій службі України та її органам вчиняти будь-які дії щодо накладення арешту на зазначені в цій ухвалі рахунки ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та кошти на рахунках, а також будь-яке стягнення, примусове списання коштів за платіжними та іншими вимогами Державної виконавчої служби України з кореспондентських рахунків цього товариства. При цьому, позовними вимогами ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», як третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору у вказаній справі, були визнання протиправними дій Державної виконавчої служби України щодо накладення та виконання арешту на кошти ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», що містяться на кореспондентських рахунках, відкритих у фінансових установах.
Таким чином, Комісія встановила, що суддя ОСОБА_5 свідомо порушив вимоги ст. 117 КАС України, а також правові позиції Верховного Суду України від 2006 року щодо підстав постановлення ухвали про забезпечення адміністративного позову та мети застосування такого правового інституту, які суддею було проігноровано під час постановлення ухвали про забезпечення позову в квітні 2015 року, а апеляційною інстанцією було розцінено як істотне порушення процесуального законодавства, внаслідок чого оспорювана ухвала скасована як незаконна.
Що стосується дій судді ОСОБА_5 під час ухвалення постанови від 29 квітня 2015 року про часткове задоволення позову третьої особи із самостійними вимогами, ВККС у оскаржуваному рішенні зазначає, що зацікавленість ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у задоволені позову ПАТ «Білоцерківська теплоелектроцентраль» є, на думку Комісії, очевидною, адже мова йде про звільнення з-під арешту коштів саме цієї банківської установи та надання можливості вільного розпорядження ними, що могло бути підставою для участі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, а не в якості третьої особи з самостійними вимогами. З огляду на викладене, у позові третьої особи з самостійними вимогами відсутній такий необхідний та обов'язковий елемент, як самостійність вимог на предмет спору та власна зацікавленість в іншому вирішенні спору, ніж первісно заявлені позовні вимоги. Крім того, Комісія звернула увагу, що позовні вимоги позивача та третьої особи з самостійними вимогами у вказаній справі є схожими, вони не конкурують між собою та пов'язані єдиними правовими підставами, а інтереси позивача та третьої особи з самостійними вимогами співпадають. Вказане також було визнано й самим суддею ОСОБА_5 на засіданні ВККС від 14 липня 2016 року.
Крім того, ВККС також взяла до уваги, що постановляючи ухвалу від 28 квітня 2015 року у вказаній справі про залучення ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до участі в адміністративній справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, суддею ОСОБА_5 не було враховано, що банк є боржником у господарській справі № 916/377/15-г про стягнення з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ДП «ГСІ-Укрнафтогазбуд» ВАТ «Глобалбуд-Інжиніринг» 16 970 000 грн, і фактично оскаржує дії державного виконавця по виконанню судового наказу, виданого Господарським судом Одеської області у цій справі. На думку Комісії, у зв'язку із зазначеним суддею ОСОБА_5 було допущено грубе порушення норм процесуального права, що призвело до порушення правил підвідомчості, а саме: штучно змінено юрисдикцію суду, який повинен розглядати таку категорію справ.   
Оцінюючи ступінь вини судді ОСОБА_5, Комісія взяла до уваги, що позивач, працюючи тривалий час суддею, має достатній професійний досвід, був обізнаний із приписами чинного законодавства, а також те, що на засіданні ВККС 14 липня 2016 року він визнав факт того, що позовні вимоги ПАТ «Білоцерківська теплоенергоцентраль» та третьої особи (ПАТ «Банк «Фінанси та кредит») із самостійними вимогами мають єдині правові підстави; інтереси цих учасників судового процесу співпадають, але, не зважаючи на це, під час ухвалення постанови від 29 квітня 2015 року у цій справі ним було проігноровано законодавчі приписи та вказані обставини.
У п. 3 Висновку № 11 (2008) КРЄС зазначено, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд. 
У рішенні Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» установлено, що в судових рішеннях мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що їх почули. Крім того, умотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя. В умовах дії такого принципу суди не повинні обмежуватися заявленими сторонами доводами та поданими ними доказами, а мають виконувати активну роль у встановленні об'єктивної істини, вживаючи усіх можливих заходів для перевірки та встановлення всіх фактичних даних зі спору.
Зважаючи на викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду щодо правомірності рішення ВККС про необхідність притягнення судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_5 до дисциплінарної відповідальності з підстав, передбачених п. 4, підп. «а» п. 1 ч. 1 ст. 92 Закону № 2453-VI. При цьому, обираючи вид дисциплінарного стягнення, Комісією вірно враховано особу судді, його характеристику, а також те, що позивач до дисциплінарної відповідальності не притягувався, а тому застосування до нього більш м'якого стягнення є неспівмірним зі скоєним проступком.
В апеляційній скарзі, обгрунтовуючи свою позицію, ОСОБА_5 посилається на положення ч. 2 ст. 92 Закону № 2453-VI, відповідно до якої скасування або зміна судового рішення не тягне за собою дисциплінарної відповідальності судді, що брав участь у його ухваленні, крім випадків, коли порушення допущено внаслідок умисного порушення норм права чи неналежного ставлення до службових обов'язків. Між тим, позивач наголошує, що при скасуванні ухвали про забезпечення позову Київським апеляційним адміністративним судом не надано оцінки або вказівок щодо наявності умислу або недбалості, тобто наявності саме істотного характеру порушення ним норм процесуального права.
ВеликаПалата Верховного Суду не приймає такі доводи скаржника, оскільки оцінка дій судді, процесуальне рішення якого переглядалося, не входить до меж розгляду справи при перегляді оспорюваного судового рішення в апеляційному порядку, а тому не має юридичного значення відсутність в ухвалі апеляційного суду висновків щодо наявності чи відсутності умислу у діях судді першої інстанції порушення норм процесуального права. При цьому, дане твердження скаржника не спростовує висновків ВККС щодо умисності порушення вимог ст. 117 КАС України суддею ОСОБА_5
Що стосується аргументів апеляційної скарги про порушення ч. 6 ст. 96 Закону 
№ 2453-VI ВККС, яка у своєму рішенні не встановила вини судді у формі умислу або недбалості, Велика Палата Верховного Суду вважає ці доводи необгрунтованими, оскільки у спірному рішенні Комісії зроблено вмотивований висновок щодо умисності порушень, допущенних суддею ОСОБА_5 при постановленні ухвали про вжиття заходів забезпечення позову та в частині порушення правил підвідомчості спорів при постановленні рішення по справі.
Разом з цим, Велика Палата Верховного Суду вважає за доцільне зазначити, що тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного умислу або грубої необережності (п. 66 Рекомендації від 17 листопада 2010 року CM/Rec(2010)12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки). А згідно з п. 69 цієї Рекомендації дисциплінарне провадження може бути ініційоване, якщо суддя не виконав свої обов'язки ефективно та належним чином.
Крім того, Європейська комісія «За демократію через право» (Венеціанська комісія) і Директорат з прав людини Генерального директорату з прав людини та верховенства права Ради Європи вважають, що дія чи бездіяльність судді можуть бути підставою для дисциплінарної відповідальності, якщо вони вчинені умисно або з грубою необережністю (п. 19 Спільного висновку щодо проекту Закону «Про дисциплінарну відповідальність суддів Республіки Молдова»), а дисциплінарне провадження, як правило, має порушуватися в разі грубої і неприпустимої професійної поведінки судді (п. 35 цього Спільного висновку).
Стосовно доводів судді ОСОБА_5 про неможливість притягнення його до відповідальності за оцінку судового рішення та фактичну реалізацію ним дискреційних повноважень судді, Велика Палата Верховного Суду додатково звертає увагу на таке.
Декларацією щодо принципів незалежності судової влади, прийнятою 14 жовтня 2015 року Конференцією голів верховних судів країн Центральної та Східної Європи (о. Бріюні, Хорватія), закріплено принципи, які встановлюють стандарти незалежності судової влади як однієї з трьох гілок державної влади, згідно з якими жоден суддя не повинен притягатися до дисциплінарної відповідальності чи звільнятися за винесені ним судові рішення, окрім як у разі грубої недбалості чи навмисного порушення закону.
Орган, що здійснює дисциплінарне провадження щодо судді, не вповноважений перевіряти законність судового рішення, а зобов'язаний перевірити дії судді під час ухвалення такого рішення в частині наявності порушень, які є підставою для застосування дисциплінарної відповідальності.
Таким чином, розглянувши доводи сторін та аргументи щодо їх обґрунтування, Велика Палата Верховного Суду встановила, що ВККС не втручалася в суть постановлених суддею рішень, а лише констатувала факт порушення скаржником норм процесуального права і порушення ним прав людини і основоположних свобод.
ВодночасВелика Палата Верховного Суду звертає увагу, що позивачем вже оскаржувалось рішення ВККС від 14 липня 2016 року № 1402/дп-16 до Вищої ради правосуддя, яка перевірила обставини  зазначеної дисциплінарної справи, і рішенням від 02 березня 2017 року № 413/0/15-17 відмовила в задоволені скарги ОСОБА_5 При цьому, рішення ВРП від 02 березня 2017 року № 413/0/15-17 позивачем не оскаржувалось.
Таким чином, Велика Палата Верховного Суду знаходить встановленим, що, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов правильного висновку, що Комісією вірно кваліфіковано дії судді ОСОБА_5 як умисне допущення суддею порушення прав людини і основоположних свобод та умисне істотне порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя, що призвело до порушення правил підвідомчості, а тому застосоване до нього дисциплінарне стягнення у виді тимчасового на 6 місяців відсторонення від здійснення правосуддя з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та обов'язковим направленням судді до Національної школи судді України для проходження курсу підвищення кваліфікації з подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді є пропорційним і відповідає вимогам ч. 1 ст. 97 Закону № 2453-VI, а тому рішення ВККС від 14 липня 2016 року № 1402/дп-16 в частині притягнення судді ОСОБА_5 до дисциплінарної відповідальності на підставі п. 4, підп. «а» п. 1 ч. 1 ст. 92 Закону № 2453-VI прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, є законним і не підлягає скасуванню.
З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, правові висновки Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду скаржником не спростовані.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ч. 1 ст. 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 241-243, 250, 266, 310, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА :
Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - залишити без задоволення.
Рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 07 травня 2018 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя:                                                                                   В.С. Князєв
Суддя-доповідач:                                                                                      І.В.Саприкіна
Судді:                                      
С. В. Бакуліна   Н. П. Лященко
В. В. Британчук О.Б. Прокопенко
Д. А. Гудима    Л.І. Рогач
О. С. Золотніков О.М. Ситнік
О. Р. Кібенко В.Ю. Уркевич
Л. М. Лобойко О.Г. Яновська