ПОСТАНОВА
Іменем України

26 березня 2019 року 
Київ
справа №2а/2570/5241/11
адміністративне провадження №К/9901/577/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Хохуляка В.В., 
суддів: Бившевої Л.І., Ханової Р.Ф., 

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Чернігові Державної податкової служби на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 31.10.2011 (суддя Бородавкіна С.В.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28.03.2012 (головуючий суддя Денісов А.О., судді: Гром Л.М.,  Міщук М.С.) у справі №2а/2570/5241/2011 за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Чернігівський Хлібокомбінат» до Державної податкової інспекції у місті Чернігові про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Чернігівський Хлібокомбінат» звернулося до адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у місті Чернігові про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 20.09.2011 №0004362320, в частині донарахування позивачу податку на прибуток на дивіденди в сумі 390108,00грн., та штрафних санкцій на суму 97527,00грн.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 31.10.2011, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28.03.2012, позовні вимоги задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний адміністративний суд, дійшли висновку, що вирішення питання про виплату дивідендів (розподілу чистого прибутку підприємства) є виключною компетенцією загальних зборів акціонерів і не може бути вирішено будь-яким іншим органам. Грошові кошти, якими мають бути виплачені дивіденди, у разі прийнятті загальними зборами рішення про виплату дивідендів, є майном акціонерного товариства, і тільки товариство має право вирішувати питання щодо розпорядження своїм майном, а тому підстави для прийняття спірного податкового повідомлення-рішення відсутні.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій Державна податкова інспекція у місті Чернігові Державної податкової служби звернулася з касаційною скаргою до суду касаційної інстанції, в якій просить скасувати постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 31.10.2011 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28.03.2012, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема, пунктів 5.1, 5.3 статті 5, підпункту 7.8.2 статті 7.8 статті 7, підпункту 11.2.3 пункту 11.2 статті 11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємства» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), статті 30 Закону України «Про акціонерні товариства» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), статей 86, 159 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Доводи Державної податкової інспекції у місті Чернігові Державної податкової служби зводяться до того, що під час розгляду справи судами попередніх інстанцій неповно з'ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення справи по суті, неправильно застосовано норми матеріального права, що стало причиною безпідставного задоволення позову. Відповідач зазначає, що з урахуванням  положень статті  30 Закону України «Про акціонерні товариства» та пункту 7.8 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» Публічне акціонерне товариство «Чернігівський Хлібокомбінат» повинно було в термін до 01.07.2010 нарахувати і виплатити дивіденди грошовими коштами у розмірі не менше 30% чистого прибутку, отриманого у 2009 році, та/або нерозподіленого прибутку, та внести до бюджету авансовий внесок з податку на прибуток із суми дивідендів. З огляду на те, що позивачем нарахування та виплата дивідендів, а відповідно і сум авансових внесків, нарахованих на суму дивідендів, не проводилося, у податкового органу були законі підстави для прийняття спірного податкового повідомлення-рішення, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток. 

Публічне акціонерне товариство «Чернігівський Хлібокомбінат» не скористалася своїм правом та не подало заперечення на касаційну скаргу відповідача, що не перешкоджає її розгляду.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22.05.2012 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Державної податкової інспекції у місті Чернігові Державної податкової служби у справі №2а/2570/5241/2011.

З 15.12.2017 розпочав роботу Верховний Суд як найвищий суд у системі судоустрою України, у зв'язку з чим відповідно до пункту 7 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII Вищий адміністративний суд України припинив свою діяльність.

Відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII з Вищого адміністративного суду України до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду передано матеріали касаційної скарги К/9901/577/18 за правилами підпункту 4 частини першої Розділу VІІ Перехідних положень цього кодексу.

За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями  Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, суддею-доповідачем у даній справі визначено Хохуляка В.В. 

Верховний Суд ухвалою від 22.03.2019 визнав за можливе проведення попереднього розгляду справи та призначив попередній розгляд даної справи на 26.03.2019.

Касаційний розгляд справи проведено в попередньому судовому засіданні, відповідно до статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіривши дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що посадовими особами Державної податкової інспекції у місті Чернігові було проведено документальну планову виїзну перевірку Публічного акціонерного товариства «Чернігівський Хлібокомбінат» з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.01.2010 по 31.03.2011.

Перевіркою встановлено порушення позивачем, крім іншого, вимог пункту 5.1 статті 5, підпункту 11.2.3 пункту 11.2 статті 11, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), в результаті чого позивачем занижено податок на прибуток на загальну суму 44459,00грн., в тому числі: за 3 квартали 2010 року на суму 44459,00грн., за 2010 рік на суму 44459,00грн.; підпункту 7.8.2 пункту 7.8 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», з урахуванням вимог статті 30 Закону України «Про акціонерні товариства», в результаті чого позивачем занижено податок на прибуток в частині несплати до бюджету авансового внеску за півріччя 2010 року, нарахованого на суму дивідендів, призначених для виплати законом у сумі 390108,00грн.

За результатами проведеної перевірки відповідачем складено акт №2523/23/05517558 від 20.09.2011 та прийнято податкове повідомлення-рішення №0004362320 від 20.09.2011, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у загальному розмірі 543209,00грн., з яких 434567,00грн. - за основним платежем та 108642,00грн. - за штрафними санкціями. 

Вказане податкове повідомлення-рішення оскаржується позивачем в частині донарахування податку на прибуток на дивіденди в сумі 390108,00грн. та штрафних санкцій на суму 97527,00грн.

Фактичною підставою для донарахуванням позивачу податку на прибуток та визначення суми штрафних санкцій став висновок податкового орану про наявність у позивача обов'язку до 01.07.2010 нарахувати і виплатити дивіденди грошовими коштами у розмірі не менше 390107,99грн., проте до вказаної дати нарахування і виплата дивідендів не проводилась.

Відповідно до пункту 1.9 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) дивідендом є платіж, який здійснюється юридичною особою - емітентом корпоративних прав чи інвестиційних сертифікатів на користь власника таких корпоративних прав (інвестиційних сертифікатів) у зв'язку з розподілом частини прибутку такого емітента, розрахованого за правилами бухгалтерського обліку. До дивідендів прирівнюється також платіж, який здійснюється державним некорпоратизованим, казенним чи комунальним підприємством на користь відповідно держави або органу місцевого самоврядування у зв'язку з розподілом частини прибутку такого підприємства, платіж, який виплачується власнику сертифіката фонду операцій з нерухомістю в результаті розподілу доходу фонду операцій з нерухомістю. При цьому наявність чи відсутність прибутку, розрахованого згідно з правилами податкового обліку, не може впливати на прийняття чи неприйняття рішення щодо нарахування дивідендів. Іншими словами, дивіденд - це платіж, який провадиться юридичною особою на користь акціонерів у зв'язку з розподілом її прибутку.

Прибуток є показником фінансових результатів господарської діяльності товариства. Прибуток господарського товариства утворюється з надходжень від його господарської діяльності після покриття матеріальних та прирівняних до них витрат і витрат на оплату праці. З економічного прибутку товариства сплачуються передбачені законом податки та інші обов'язкові платежі, а також відсотки по кредитах банків і по облігаціях. Прибуток, одержаний після зазначених розрахунків, залишається у розпорядженні товариства. І саме цей прибуток, що залишається після сплати встановлених законодавством платежів, підлягає розподілу на загальних зборах.

Згідно з підпунктом 7.8.1 пункту 7.8 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі прийняття рішення щодо виплати дивідендів емітент корпоративних прав, на які нараховуються дивіденди, провадить зазначені виплати власнику таких корпоративних прав пропорційно частці його в статутному капіталі підприємства - емітента таких корпоративних прав незалежно від того, чи була діяльність такого підприємства-емітента прибутковою протягом звітного періоду при наявності інших власних джерел для виплати дивідендів, а також від того, чи є наявним прибуток, розрахований за правилами податкового обліку, чи ні. 

Відповідно до підпункту 7.8.2 пункту 7.8 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) крім випадків, передбачених підпунктом 7.8.5 цього пункту, емітент корпоративних прав, який приймає рішення про виплату дивідендів своїм акціонерам (власникам), нараховує та вносить до бюджету авансовий внесок з податку на прибуток у розмірі ставки, встановленої пунктом 10.1 статті 10 цього Закону, нарахованої на суму дивідендів, призначених для виплати, без зменшення суми такої виплати на суму такого податку. Зазначений авансовий внесок вноситься до бюджету до/або одночасно із виплатою дивідендів. 

При цьому, вказана норма Закону покладає обов'язок щодо нарахування та внесення до бюджету авансового внеску з податку на прибуток лише на того емітента корпоративних прав, який прийняв рішення про виплату дивідендів своїм акціонерам (власникам).

Таким чином, обов'язок емітента корпоративних прав з нарахування та внесення до бюджету авансового внеску з податку на прибуток виникає у випадку прийняття рішення про виплату дивідендів своїм акціонерам (власникам).

Судами попередніх інстанцій встановлено, за участю акціонерів, яким разом належить 99,589% загальної кількості акцій, 16.05.2011 відбулися загальні збори акціонерів Публічного акціонерного товариства «Чернігівський Хлібокомбінат», про що було складено протокол №1. Одним з питань порядку денного загальних зборів було питання №7 про розподіл прибутку та покриття збитків за 2009 рік.

За результатами розгляду питання порядку денного загальних зборів акціонерів позивача прийнято рішення про розподіл прибутку, а саме прибуток, отриманий товариством у 2009 році направити на розвиток Публічного акціонерного товариства «Чернігівський Хлібокомбінат», тобто виплати дивідендів на користь власників корпоративних прав не проводилося.

Частиною першою статті 25 Закону України «Про акціонерні товариства» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, кожною простою акцією акціонерного товариства її власнику - акціонеру надається однакова сукупність прав, включаючи права на: 1) участь в управлінні акціонерним товариством; 2) отримання дивідендів; 3) отримання у разі ліквідації товариства частини його майна або вартості частини майна товариства; 4) отримання інформації про господарську діяльність акціонерного товариства.

Відповідно до частини четвертої статті 30 Закону України «Про акціонерні товариства» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) для кожної виплати дивідендів наглядова рада акціонерного товариства встановлює дату складення переліку осіб, які мають право на отримання дивідендів, порядок та строк їх виплати. Дата складення переліку осіб, які мають право на отримання дивідендів за простими акціями, не може передувати даті прийняття рішення загальними зборами про виплату дивідендів. Перелік осіб, які мають право на отримання дивідендів за привілейованими акціями, має бути складений протягом одного місяця після закінчення звітного року.

Строк та порядок виплати частки прибутку (дивідендів) та визначення порядку покриття збитків належить до виключної компетенції загальних зборів, а отже не може бути передане іншим органам товариства. Тобто чинне законодавство про господарські товариства розгляд питань стосовно нарахування та виплати дивідендів відносить до компетенції вищого органу управління акціонерного товариства - загальних зборів. Крім того, грошові кошти, якими мають бути виплачені дивіденди (в разі рішення загальних зборів), є майном товариства і тільки воно вирішує питання розпорядження своїм майном.

Відповідно до пункту «б» статті 10 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) учасники товариства мають право брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів;

Відтак, виплата дивідендів - це право, а не обов'язок учасника товариства. 

Нарахування та виплата дивідендів проводиться за рішенням загальних зборів один раз на рік за підсумками календарного року після покриття матеріальних та прирівняних до них витрат і витрат на оплату праці.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) вищим органом акціонерного товариства є загальні збори товариства. До компетенції загальних зборів належить затвердження річних результатів діяльності акціонерного товариства, включаючи його дочірні підприємства, затвердження звітів і висновків ревізійної комісії, порядку розподілу прибутку, строку та порядку виплати частки прибутку (дивідендів) з урахуванням вимог, передбачених цим та іншими законами, визначення порядку покриття збитків.

З аналізу вищенаведених положень вбачається, що вирішення питання щодо виплати дивідендів (розподілу чистого прибутку підприємства) є виключною компетенцією загальних зборів акціонерів, а отже не може бути вирішено будь-яким іншим органам. Грошові кошти, якими мають бути виплачені дивіденди, у разі прийнятті загальними зборами рішення про виплату дивідендів, є майном акціонерного товариства і тільки товариство має право вирішувати питання щодо розпорядження своїм майном.

Верховний Суд також звертає увагу на те, що посилання відповідача на частину другу статті 30 Закону України «Про акціонерні товариства» (зі змінами, внесеними Законом України «Про Державний бюджет України на 2010 рік») як на норму, що зобов'язувала позивача нарахувати і виплатити до 01.07.2010 дивіденди коштами у розмірі не менше 30% чистого прибутку, отриманого у 2009 році, та/або його прибутку минулих років, є необґрунтованими оскільки рішенням Конституційного Суду України від 30.11.2010 №22-рп/2010 положення статей 14, 24, 64, пунктів 7-13 розділу VII «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» визнано такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними).

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що передумовою для здійснення нарахування та сплати до бюджету суми авансового внеску є прийняття платником податку рішення про виплату дивідендів, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що за відсутності такого рішення позивачем не порушено вимог підпунктів 7.8.2 пункту 7.8 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), що вказує на безпідставність визначення позивачу суми грошового зобов'язання з податку на прибуток та штрафних санкцій за порушення порядку нарахування авансового внеску до бюджету.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують і не дають підстав вважати, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. 
Таким чином, Верховний Суд погоджується з висновками судів передніх інстанцій щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суди попередніх інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосували норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Державної податкової інспекції у місті Чернігові Державної податкової служби без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Чернігові Державної податкової служби залишити без задоволення.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 31.10.2011 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28.03.2012 у справі №2а/2570/5241/2011 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

-------------------

-------------------

-------------------
В.В. Хохуляк
Л.І. Бившева
Р.Ф. Ханова
Судді Верховного Суду