Постанова
Іменем України
 
17 квітня 2019 року
м. Київ
 
справа № 311/1964/16-ц
провадження № 61-14620св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В.В.,
Штелик С. П.,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 10 липня 2017 року у складі судді Носика М. А. та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 23 січня 2018 року у складі колегії суддів: Дашковської А. В., Кримської О. М., Подліянової Г. С.,
 
учасники справи:
 
позивач-відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Запорізьке регіональне управління публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», Дніпрорудненське відділення філії Запорізьке регіональне управління закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»,
відповідачі-позивачі: ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8,
третя особа - Васильківська районна державна адміністрація Запорізької області в особі Служби у справах дітей,
 
ВСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
У червні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулось до суду з позовом, до ОСОБА_5, ОСОБА_4, які діють в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8, до ОСОБА_6, третя особа - Служба у справах дітей Василівської районної державної адміністрації Запорізької області, про визнання дій неправомірними та виселення.
 
Позовна заява мотивована тим, що 20 квітня 2006 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 уклали кредитний договір № ZPDNGK00002142, згідно якого Банк зобов'язався надати ОСОБА_5 кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 
21 496,00 доларів США на строк до 17 квітня 2026 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_5 того ж дня уклали договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_5 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 80,60 кв. м, житловою площею 45,60 кв. м, що розташована за адресою: Запорізька область, Василівський район 
АДРЕСА_1.
 
Свої зобов'язання за кредитним договором банк виконав в повному обсязі, надавши позичальнику кредит, однак останній, в порушення умов договору вчасно не сплачує грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. У зв'язку з чим, рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 
29 квітня 2010 року звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, а саме: квартиру, загальною площею 80,60 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. На підставі виконавчого листа виданого судом було відкрито виконавче провадження.
 
ОднакБанк дізнався, що згідно довідки про склад сім'ї від 06 червня 2016 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_6 Вказані дії іпотекодавця є порушенням умов іпотечного договору, зокрема пункту 17.12 договору іпотеки, згідно якого передбачено право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Банк не надавав своєї згоди на реєстрацію вказаних осіб за адресою предмету іпотеки, у зв'язку з чим вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом його прав та повинне відбуватись на підставі рішення суду.
 
У зв'язку з викладеним та уточненими позовними вимогами Банк просив визнати дії ОСОБА_5 щодо реєстрації у предметі іпотеки членів його сімї без згоди Банку неправомірними і вчиненими з порушенням вимог законодавства, та виселити неправомірно зареєстрованих осіб, а саме ОСОБА_5, 
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_6, які зареєстровані та проживають у вказаній квартирі, яка є предметом іпотеки, із зняттям цих осіб з реєстраційного обліку.
 
У квітні 2017 року ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8, звернулась до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», Запорізького регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк», Дніпрорудненського відділення філії Запорізького регіонального управління ЗАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Василівської районної державної адміністрації Запорізької області, про визнання недійсним пункту 
17.12 іпотечного договору.
 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 20 квітня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір, згідно якого предметом іпотеки є єдине житло родини - квартира 
АДРЕСА_1. Зазначала, що при укладенні цього договору відбулося порушення її особистих немайнових прав, а саме, право на вільний вибір її місця проживання та проживання їх дітей, свободу пересування, оскільки пунктом 17.12 іпотечного договору передбачено, що іпотекодавець зобов'язується не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя та нотаріального посвідчення згоди цих осіб на їх виселення в разі звернення стягнення на предмет іпотеки. На її думку, вказаний пункт іпотечного договору є таким, що порушує публічний порядок, оскільки спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, тому відповідно до частини другої статті 228 ЦК України повинен бути визнаний нікчемним. Вказує, що ОСОБА_5 на момент укладення оспорюваного договору іпотеки вже мав сім'ю, а саме: дружину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7, дочку ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, сина ОСОБА_8, 
ІНФОРМАЦІЯ_4, сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, та вона як дружина є співвласницею предмету іпотеки, оскільки квартира придбана в період шлюбу, тому вимоги пункту 17.12 іпотечного договору порушують її конституційні права та конституційні права її неповнолітніх дітей.
 
У зв'язку викладеним просила визнати пункт 17.12 іпотечного договору недійсним.
 
Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 05 квітня 
2017 року вказані позови об'єднані в одне провадження.
 
КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ
 
Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 10 липня 
2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 23 січня 2018 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Виселено ОСОБА_5, ОСОБА_4, їх неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6, з квартири (предмет іпотеки), розташованої за адресою: АДРЕСА_1.
Вирішено питання щодо судових витрат.
У задоволенні решти позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8, до ПАТ КБ «ПриватБанк», Запорізького регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк», Дніпрорудненського відділення філії Запорізького регіонального управління ЗАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_5, третя особа - Василівська районна державна адміністрація Запорізької області в особі служби у справах дітей, про визнання недійсним пункту іпотечного договору відмовлено.
 
Судові рішення мотивовані тим, що оскільки договором іпотеки, укладеним між ОСОБА_5 та Банком, передбачено право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших, осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії та приймаючи до уваги, що позивач, як іпотекодержатель, не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, тому реєстрація цих осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору, а ці особи підлягають виселенню зі спірної квартири. Вимога банку про зняття відповідачів з реєстраційного обліку в органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного житлового будинку, суперечить вимогам діючого законодавства, оскільки згідно частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, тому рішення суду про виселення відповідачів є достатньою підставою для зняття їх з реєстраційного обліку у відповідному органі, до повноважень якого належить вказане питання. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 є недоведеними, оскільки вона, як дружина іпотекодавця, була обізнана про умови укладеного договору іпотеки, можливість настання негативних наслідків для неї та її дітей у випадку порушення ОСОБА_5 вказаних умов договору, в тому числі і шляхом виселення їх із предмету іпотеки.
 
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
 
У березні 2018 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову ПАТ КБ «ПриватБанк», а її зустрічний позов задовольнити в повному обсязі. Також просила застосувати строк позовної давності до позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди обох інстанцій, задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», дійшли неправильного висновку, що є підстави для часткового задоволення первісного позову та виселення відповідачів, чим порушили її конституційне право та конституційні права її дітей на вільний вибір місця їх проживання. Вказує, що спірна квартира є єдиним їх житлом, а Банк знаючи про те, що у відповідача є інші члени сім'ї, в порушення вимог статей 203, 228, 269, 270, 271, 272, 275 ЦК України уклав з її чоловіком ОСОБА_5 іпотечний договір, пункт 17.12 якого є незаконним та має бути визнаний судом нікчемним. Вказує, що вона, як дружина відповідача є співвласником 1/2 частини спірної квартири (предмету іпотеки), тому пункт 17.12 оспорюваного нею договору порушує її особисті права та права її дітей. Також вказує, що вона не заявила в суді першої інстанції клопотання про застосування позовної давності, оскільки суд першої інстанції належним чином не повідомляв її про розгляд справи.
 
АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
 
Заперечення на касаційну скаргу до суду не надходили.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Судами встановлено, що20 квітня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № ZPDNGK00002142, згідно якого Банк зобов'язався надати ОСОБА_5 кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 21 496,00 доларів США строком до 17 квітня 2026 року, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.
 
Того ж дня на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком і ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_5 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 
80,60 кв. м, житловою площею 45,60 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2.
 
Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 29 квітня 
2010 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5, треті особи: 
ОСОБА_4, приватний нотаріус Василівського районного нотаріального округу Бесараб А. О., рада з опіки та піклування Дніпрорудненської міської ради Запорізької області, служба у справах дітей Василівської районної державної адміністрації, сектору групи у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Василівського РВ ГУ МВС України в Запорізькій області, ГУ МВС України в Запорізькій області, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації задоволено частково.
Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, посвідченим 
20 квітня 2006 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 20 квітня 2006 року № ZPDNGK00002142, а саме: квартиру, загальною площею 80,60 кв. м, житловою площею 45,60 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4, шляхом продажу вказаної квартири Банком з укладенням від імені ОСОБА_5 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем.
Встановлено початкову ціну реалізації ПАТ КБ «ПриватБанк» вказаної квартири в розмірі не менше ринкової вартості.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (а. с. 77-80 том 1).
 
Пунктом 17.7 договору іпотеки від 20 квітня 2006 року встановлений обов'язок іпотекодавця не передавати майно в оренду (майновий найом), у лізинг, у спільну діяльність або у безоплатне користування, не здійснювати їх відчуження або інше розпорядження майном без письмової згоди іпотекодержателя.
 
Згідно з пунктом 17.12 договору іпотеки іпотекодавець зобов'язується не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя та нотаріального посвідчення згоди цих осіб на їх виселення в разі звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Відповідно до довідки про склад сім'ї від 06 червня 2016 року № 339 за адресою АДРЕСА_4, зареєстровані: 
з 04 липня 2006 року - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6;
з 24 квітня 2008 року - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7;
з 21 травня 2008 року - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5 (а. с. 81 том 1).
 
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Згідно з частиною третьою статті 10 та частинами першою, другою статті 
11 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Обґрунтовуючи свою позовну вимогу про визнання дій ОСОБА_5 щодо реєстрації всіх відповідачів у предметі іпотеки неправомірними та їх виселення, Банк посилався на те, що зареєструвавшись у спірній квартирі, відповідачі порушили пункт 17.12 договору іпотеки, згідно з яким іпотекодавець зобов'язувався не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя та нотаріального посвідчення згоди цих осіб на їх виселення в разі звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
При цьому довідкою про склад сім'ї, виданою 06 червня 2016 року № 339, підтверджується факт реєстрації ОСОБА_5 та членів його сім'ї, зокрема: дружини ОСОБА_4 та дітей ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7, у предметі іпотеки.
 
Правових підстав для зняття відповідачів з реєстраційного обліку ПАТ КБ «ПриватБанк» у позовній заяві не навів, а зазначені ним статті 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» за встановлених судами обставин справи таких підстав не містять.
 
Частиною першою статті 7 указаного Закону передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
 
Жодної із зазначених обставин банком не доведено.
 
Що стосується вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення всіх відповідачів із спірної квартири, то позивач також не навів правових підстав для цього.
 
Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
 
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.
 
Частиною другою статті 109 ЖК Української РСР передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
 
Таким чином, частина друга ЖК Української РСР установлює два способи виселення громадян, зокрема: 1) неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, якщо предмет іпотеки було придбано не за кредитні кошти; 2) виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.
 
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців у разі звернення стягнення на предмет іпотеки застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.
 
Однак суди першої та апеляційної інстанцій в порушення вказаних вимог законодавства, виселяючи відповідачів із спірного житлового приміщення, не встановили обставин, з якими закон пов'язує порядок виселення з жилого приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки.
 
Також суди, задовольняючи первісні позовні вимоги, залишили поза увагою ту обставину, що укладеним іпотечним договором сторони узгодили право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, однак положення цього договору не містять умов та порядку виселення іпотекодавця та членів його сім'ї з наданої в іпотеку квартири у зв'язку з порушенням умов договору щодо реєстрації будь-яких осіб в предметі іпотеки.
 
Також суди обох інстанцій, задовольняючи позов Банку в частині виселення відповідачів з квартири, яку було передано в іпотеку, не з'ясували, де проживали діти іпотекодавця на час укладення кредитного та іпотечного договорів.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 стосовно неправильного висновку судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні її зустрічного позову не заслуговують на увагу з огляду на таке.
 
Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 надала письмову згоду на укладення її чоловіком кредитного договору від 20 квітня 2006 року та на передання в іпотеку Банку спірної квартири на забезпечення належного виконання умов цього кредитного договору.
 
У пункту 11.5 договору іпотеки вказано, що предмет іпотеки знаходиться у спільній власності. Є згода дружини на його іпотеку, що підтверджується її заявою, справжність підпису на якій посвідчено приватним нотаріусом Василівського райрнного нотаріального округу Запорізької області Бесараб А. О. 20 квітня 2006 року за № 366.
 
Пунктом 11.9 вказаного договору іпотеки також визначено, що він підписаний іпотекодавцем (ОСОБА_5.) добровільно - не під впливом тяжких обставин, загрози, примусу, насильства (морального або фізичного). При укладенні цього договору іпотекодавцем враховані інтереси дітей та інших членів сім'ї, які мають право користування даним предметом іпотеки. Особи, які мешкають або зареєстровані у предметі іпотеки (при їх наявності) дали згоду на їх виселення у разі звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про обізнаність ОСОБА_12, як дружини іпотекодавця ОСОБА_5, про умови укладеного договору іпотеки, можливість настання негативних наслідків для неї та її дітей.
 
Отже, відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суди обох інстанцій обґрунтовано виходили із того, що ОСОБА_12 в порушення вимог статті 60 ЦПК України 2004 року не надала належних та допустимих доказів того, що пункт 17.12 договору іпотеки порушує її права та права її дітей на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, та що він порушує права інших осіб, які не є стороною цього договору.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_12 щодо незаконності оскаржуваних судових рішень в частині відмови у задоволенні зустрічного позову не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів щодо їх оцінки.
 
Разом з тим, розглядаючи первісний позов Банку, який виник між сторонами в справі, суди першої та апеляційної інстанцій не визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшли передчасного висновку стосовно часткового задоволення позову Банку, не встановивши всіх обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення цього спору.
 
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
 
Згідно частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Оскільки оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України такі підлягають скасуванню в цій частині з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, в іншій частині судові рішення необхідно залишити без змін.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.
 
Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 10 липня 
2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 23 січня 
2018 року в частині позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» скасувати та направити в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 10 липня 
2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 23 січня 
2018 року в частині зустрічного позову ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8, залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий     Судді | В. С. Висоцька     А. О. Лесько     С. Ю. Мартєв     В. В. Пророк     С. П. Штелик