Постанова
Іменем України                                       
03 квітня 2019 року
м. Київ
справа № 298/483/17
провадження № 61-27517св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_2,
представник позивача - ОСОБА_3,
відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Стружицька сільська рада Великоберезнянського району Закарпатської області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду Закарпатської області, у складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Фазикош Г. В., Бисага Т. Ю., від 29 березня 2018 року.
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Стружицька сільська рада Великоберезнянського району Закарпатської області про визнання осіб такими, що втратили право користуванням житловим приміщенням, зняття з реєстрації.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що вінє власником будинку АДРЕСА_1, в якому зареєстровані відповідачі, які з серпня 2015 року не проживають у зазначеному будинку. У добровільному порядку зняття відповідачів з реєстрації вказаного місця проживання є неможливим, оскільки позивачу невідомо їх місце знаходження (проживання), це порушує права та суперечить інтересам позивача, як власника зазначеного нерухомого майна.
Із урахуванням зазначеного, позивач просив визнати ОСОБА_4,  ОСОБА_5, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за вищезазначеною адресою, та зняти відповідачів з реєстрації.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Великоберезнянського районного суду Закарпатської області, у складі судді Тарасевича П. П., від 26 червня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_4 особами, що втратили право користування житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з метою захисту прав власника житлового приміщення відповідачі, які не проживають за адресою: АДРЕСА_1, і фактичне їхнє місце проживання відповідачів не відоме, підлягають визнанню такими, що втратили право користування житловим будинком. Вказані обставини створюють перешкоди позивачу у вільному володінні, розпорядженні та користуванні своєю власністю, а тому із урахуванням положень статей 71, 72, 107, 163, 167 ЖК УРСР, статті 391 ЦК України позовні вимоги підлягають до задоволення.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду Закарпатської областівід 29 березня 2018  року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 26 червня 2017 року скасовано та у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідачі є членами сім'ї власника житла ОСОБА_2, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню вимоги статті 405 ЦК України, статей 64, 156 ЖК УРСР, а не вимоги статей 71, 72, 107, 163, 167 ЖК УРСР, оскільки із прийняттям ЦК України застосування статей 71, 72 ЖК УРСР можливе лише до приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду. Оскільки норми закону, на які посилався позивач у заявлених вимогах, не регулюють спірні правовідносини, які виникли між сторонами, у задоволенні позову слід відмовити. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3просять скасувати постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 29 березня 2018 року та залишити в силі рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 26 червня 2017 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що звертаючись до суду із цим позовом, позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на фактичне непроживання відповідачів у житловому будинку позивача протягом 2015-2017 років без поважних причин у зв'язку із втратою інтересу до житлового приміщення та виїзд в інше місце постійного проживання. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд не врахував положення  статті 5 ЦПК України, не застосував норми матеріального права, які підлягають до застосування. Судом апеляційної інстанції скасовано правильне по суті рішення суду першої інстанції лише з одних формальних міркувань.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 06 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.
Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2019 року справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Стружицька сільська рада Великоберезнянського району Закарпатської області, про визнання осіб такими, що втратили право користуванням житловим приміщенням, зняття з реєстрації, призначено до судового розгляду.
Відзивів на касаційну скаргу не подано
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий          будинок АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від  01 жовтня 2008 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07 жовтня 2008 року. 
Згідно довідок № 252 від 12 травня 2016 року та № 74 від 09 березня        2017 року, які видані Стужицькою сільською радою Великоберезнянського району Закарпатської області, у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: дружина - ОСОБА_4,1976 року народження, дочка - ОСОБА_5, 1994  року народження, син - ОСОБА_4, 1996 року народження, які у вказаному будинку не проживають із серпня 2015 року.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.
За змістом частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно із статтею 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
За змістом частини першої та частини четвертої статті 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Звертаючись до суду, позивач просив захистити його права як власника житлового будинку, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користуванням житловим приміщенням, зняття їх із реєстрації, посилаючись на те, що вони не проживають у спірному будинку із серпня 2015 року. Позивач, зазначаючи про необхідність усунення перешкод у здійсненні права власності, вказував, що реєстрація відповідачів у належному позивачу будинку позбавляє останнього права отримати субсидію, що ускладнює утримання будинку.
Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд не застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини із урахуванням встановлених обставин справи, формально відмовив у задоволенні позовних вимог, пославшись лише на те, що норми матеріального права, на які посилався позивач у позовній заяві, не регулюють спірні правовідносини, чим фактично самоусунувся від вирішення спору по суті. 
Апеляційним судом не надано належної оцінки обставинам, на які посилався позивач з метою захисту порушеного права, не перевірено правильності встановлених судом першої інстанції обставин і залишено поза увагою, що позивач визначає підстави позову, а застосування норм права до правовідносин сторін належить до компетенції суду.                        
У відповідності до частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
З урахуванням наведеного, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані у цій постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 задовольнити частково.
Постанову Апеляційного суду Закарпатської областівід 29 березня           2018 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді | О. В. Білоконь    Б. І. Гулько
| Є. В. Синельников
| С. Ф. Хопта