Постанова
Іменем України 
 
16 квітня 2019 року
м. Київ
справа № 164/1479/15-к
провадження № 51- 2666 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,  
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 04 травня 2017 року за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Маневицького районного суду Волинської області від 30 грудня                     2016 року, ОСОБА_6 визнано невинуватим у висунутому обвинуваченні за               ч. 2 ст. 366 КК та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КК у зв`язку з недоведеністю в його діянні складу кримінального правопорушення. 
Органами досудового розслідування, ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що він будучи службовою особою - начальником житлово-комунального підприємства Прилісненської сільської ради Маневицького району Волинської області, виконуючи адміністративно-господарські та організаційно-розпорядчі функції, у порушення п. 19 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396                  від 16 грудня 2009 року, розробленого на виконання вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонд», зобов`язаний видавати відповідні довідки про склад сім`ї та займані приміщення, у якій вказуються члени сім`ї наймача, які зареєстровані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло, перебуваючи на своєму робочому місці за адресою:   АДРЕСА_2 ,                       18 березня 2013 року, достовірно знаючи про проживання за адресою: АДРЕСА_3 , громадян ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також їх малолітніх дітей – ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та реєстрацію осіб, за якими зберігалося право на житло – ОСОБА_11 , трьох її дітей: неповнолітнього ОСОБА_12 , малолітніх ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , в березні 2013 року, підписав та видав громадянці ОСОБА_7 завідомо неправдиві офіційні документи, а саме: довідку № 64 про реєстрацію за вищевказаною адресою тільки двох осіб - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також заяву форми 2 на ім`я керівника органу приватизації про оформлення передачі у приватну спільну власність квартири за вищевказаною адресою, в якій містились завідомо неправдиві відомості про повнолітніх членів сім`ї наймача, так як наявні підписи тільки двох повнолітніх наймачів - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , поставивши в цих документах печатку ЖКП і свій підпис.
Саме довідка № 64 від 18 березня 2013 року та заява стали підставою для винесення керівником органу приватизації - сільським головою Прилісненської сільської ради Маневицького району  ОСОБА_17 розпорядження № 1                         від 18 березня 2013 року про передачу квартири  АДРЕСА_4 , в приватну спільну власність. На основі зазначених документів, без погодження органів опіки і піклування, було проведено реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартири на ім`я  ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , внаслідок чого малолітніх ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , неповнолітнього ОСОБА_12 , малолітніх ОСОБА_13 та ОСОБА_14 позбавлено права на користування та розпорядження вказаним житловим приміщенням, вартість якого становила 278 000 грн, що понад 250 разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, чим спричинено тяжкі наслідки для їх законних прав та інтересів. 
Виправдовуючи ОСОБА_6 у висунутому обвинуваченні за ч. 2 ст. 366 КК, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах кримінального провадження не представлено належних та допустимих доказів на підтвердження того, що            ОСОБА_6 на момент підписання заяви Ф-2 та довідки № 64 від 18 березня               2013 року достовірно знав про осіб, які зареєстровані та фактично проживають в квартирі АДРЕСА_4 , а також, що видача вказаних документів входила в його службові обов`язки, а тому його дії не носили умисний характер. 
Апеляційний суд Волинської області ухвалою від 04 травня 2017 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишив без зміни. 
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які  їх подали
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає ухвалу апеляційного суду незаконною і необґрунтованою оскільки апеляційний суд не перевірив всіх доводів прокурора щодо незаконного виправдання ОСОБА_6 за ч. 2                        ст. 366 КК, шляхом безпосереднього дослідження доказів, і не дав на них вичерпних й переконливих відповідей, не зазначив підстав, через які визнав апеляційну скаргу прокурора необґрунтованою. 
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор підтримав касаційну скаргу та просив скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Мотиви Суду
Згідно з вимогами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженим під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до                     ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ухвала апеляційного суду є рішенням вищого суду стосовно законності й обґрунтованості судового рішення, що перевіряється в апеляційному порядку, і повинна відповідати вимогам статей 370, 419 КПК. 
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення, в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Однак цих законодавчих приписівапеляційний суд не дотримався.
Як вбачається з матеріалівкримінального провадження, прокурор, не погоджуючись із вироком судупершої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій порушував питання про його скасування. 
Так, мотивуючи свої доводи, прокурор зазначав, що вирок не відповідає вимогам статей 370, 374 КПК, а висновок суду щодо недоведеності винуватості                 ОСОБА_6 у висунутому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 366 КК є безпідставним та не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження.
Стверджував, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 366 КК, повністю підтверджується зібраними стороною обвинувачення доказами, а також приписами Положення про порядок передачі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян» затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16 грудня 2009 року, де згідно пункту 19 довідка про склад сім`ї та займані приміщення береться громадянином на підприємстві (організації), що обслуговує жилий будинок, гуртожиток. 
Крім того, прокурор наголошував на тому, що згідно з п. 18 вищевказаного Положення громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, до органу приватизації, крім іншого, за неповнолітніх членів сім`ї подає згоду батьків (усиновлювачів) або піклувальників на участь у приватизації дітей або згоду щодо приватизації житла.
Також, прокурор зазначив, що ОСОБА_6 , підтверджуючи власним підписом довідку про склад сім`ї та займані приміщення, у силу своїх посадових обов`язків, є відповідальною особою за достовірність вказаних в ній даних, та за відсутності якої орган приватизації не видав би відповідного розпорядження про передачу квартири у приватну власність.
Отже, на обґрунтування своїх апеляційних вимог прокурор наводив конкретні аргументи щодо незаконності та необґрунтованості вироку суду першої інстанції, які підлягали обов`язковій ретельній перевірці під час апеляційного розгляду.
Аналіз зазначених в апеляційній скарзі доводів має істотне значення для вирішення питання про наявність в діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК.
Разом з цим апеляційний суд, усупереч вимогам ч. 2 ст. 419 КПК, не навів в ухвалі переконливих аргументів на спростування вищевказаних доводів прокурора та докладних мотивів прийнятого рішення. 
Також, апеляційний суд в ухвалі не виклав належного мотивування власних висновків про недоведеність обвинувачення, які би ґрунтувалися на аналізі доводів апеляційної скарги прокурора, їх співставленні з висновками суду першої інстанції та зібраними у кримінальному провадженні доказами.
Зокрема, апеляційний суд в своєму рішенні не проаналізував належним чином доводів прокурора про наявність в керівника житлово-комунального підприємства Прилісненської сільської ради Маневицького району Волинської області повноважень на видачу довідок про склад сім`ї та займані приміщення у контексті приписів п. 19 Положення про порядок передачі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396                   від 16 грудня 2009 року (в ред. від 16 грудня 2009 року). 
Також, колегія суддів вважає необґрунтованим висновок апеляційного суду про те, що видача довідок про склад сім`ї належить до повноважень секретаря  Прилісненської сільської ради Маневицького району і що саме така обставина спростовує доводи апеляції прокурора про наявність таких повноважень в начальника ЖКП цієї сільської ради.
Крім того, суд апеляційної інстанції взагалі поза увагою залишив твердження прокурора про відсутність відповідних рішень Маневицької РДА про відмову від майнових прав неповнолітніх ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_18 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , з урахуванням правил, передбачених п. 18 вищевказаного Положення, а також приписами п. 67 Порядку провадження органу опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 866 від 24 вересня 2008 року та ч. 4             ст. 177 Сімейного кодексу України. 
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. 419 КПК повною мірою не перевірив всіх доводів апеляційної скарги прокурора, вичерпних та аргументованих відповідей на них не надав, не провів ретельного аналізу і оцінки обставин, на які він посилався, а тому висновок цього суду про недоведеність винуватості ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 366 КК є передчасним та необґрунтованим.
За таких обставин ухвала апеляційного суду є незаконною й необґрунтованою, а допущені цим судом порушення вимог кримінального процесуального закону у силу положень ч. 1 ст. 412 КПК є істотними.
З урахуванням зазначеного, ухвала апеляційного суду на підставі п. 1 ч. 1                ст. 438 КПК підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції, під час якого необхідноповно та всебічно перевірити доводи апеляційної скарги прокурора і постановити законне та обґрунтоване судове рішення, яке відповідатиме вимогам ст. 370 КПК.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України № 2147- VIII від 03 жовтня 2017 року, 
ухвалив: 
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції – задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 04 травня 2017 року щодо  ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню
не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                            ОСОБА_3