Постанова
Іменем України 
 
15 травня 2019 року 
м. Київ
 
справа № 520/5264/16-ц
 
провадження № 61-14781св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
 
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2018 рокуу складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Черевка П. М., Громіка Р. Д.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У травні 2016 року ОСОБА_3  звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 про виключення відомостей про особу як батька з актового запису про народження дитини, посилаючись на те, що в період з 15 червня 1986 року по 12 липня 2000 року він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Після розірвання шлюбу сторони намагалися відновити шлюбні відносини, а на початку осені 2001 року ОСОБА_2 повідомила, що завагітніла від нього. ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач народила дочку ОСОБА_4 . На час народження дитини він вважав себе її батьком. Однак на початку осені 2015 року він дізнався, що в період зачаття дитини відповідач підтримувала інтимні стосунки з іншими чоловіками, у зв`язку з чим в нього виникли сумніви щодо кровного споріднення між ним та дочкою. Враховуючи викладене, ОСОБА_3  просив виключити відомості про нього як батька з актового запису про народження ОСОБА_5 
 
Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 27 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено. 
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що  ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про оспорювання актового запису про батьківство у травні 2016 року, тобто з пропуском встановленого статтею 56 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) річного строку для оспорювання проведеного запису про батька дитини.
 
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Київського районного суду міста Одеси від 27 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Виключено з актового запису від 11 вересня 2002 року № 1151 про народження дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складеного Відділом реєстрації актів громадського стану Київського районного управління юстиції міста Одеси, відомості про особу батька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, який народився в селі Юркевічі Житковичського району Гомельської області. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач дізнався про те, що не є батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , лише на початку осені 2015 року, а з позовом звернувся до суду у травні 2016 року, тобто в межах встановленого законом строку. 
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
У березні 2018 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2018 року, а рішення Київського районного суду міста Одеси від 27 квітня 2017 року залишити в силі. 
 
Касаційна скарга  ОСОБА_2 мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин КпШС України. Позивач дізнався про вчинення запису про його батьківство у вересні 2002 року, а з позовом до суду звернувся у травні 2016 року, тобто з пропуском встановленого статтею 56 КпШС Українирічного строку. При цьому  ОСОБА_3 не заявляв клопотання про поновлення вказаного строку. 
 
У травні 2018 року  ОСОБА_3 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку. Він дізнався про те, що не є біологічним батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , лише на початку осені 2015 року, а тому звернувся до суду в межах позовної давності. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Київського районного суду міста Одеси.
 
15 травня 2018 року справа № 520/5264/16-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23 квітня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.
 
Відповідно до частини третьої статті 136 Сімейного кодексу України (далі - СК України) оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття.
 
Однак згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
 
У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі № 1-7/99 зазначено, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.
 
Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення також в міжнародно-правових актах, зокрема в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 7).
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 1 постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. 
 
Отже, якщо дитина, батьківство щодо якої оспорюється, народилася до 01 січня 2004 року, необхідно застосовувати норми КпШС України.
 
Судами встановлено, що в період з 15 червня 1986 року по 12 липня 2000 року ОСОБА_3  та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі. 
 
Після розірвання шлюбу 18 серпня 2002 року у сторін народилася дочка ОСОБА_5 , в акті про народження якої від 11 вересня 2002 року № 1151 її батьками записані  ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Підставою запису відомостей про батька став акт про встановлення батьківства від 11 вересня 2002 року № 187.
 
Звертаючись до суду з цим позовом,  ОСОБА_3 вказував, що лише на початку осені 2015 року він дізнався, що не є батьком ОСОБА_5 
 
Згідно з висновком судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи від 18 листопада 2016 року № 97, складеним експертами Одеського обласного бюро судово-медичних експертиз, ОСОБА_3 не є біологічним батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Відповідно до частини першої статті 56 КпШС України особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис.
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»  (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), оскільки перебіг встановленого статтею 56 КпШС України річного строку на оспорювання батьківства починається з того часу, коли особа, яка з її відома записана батьком дитини, дізналася або повинна була дізнатися про вчинення запису, та обставина, що особа, з відома якої вчинено запис, дізналася, що вона не є батьком дитини, після закінчення цього строку, не змінює порядок його обчислення, але може бути врахована при вирішенні питання щодо поважності причин пропуску строку.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Встановивши, що ОСОБА_3 звернувся до суду за захистом своїх прав через           13 років після вчинення запису про нього як батька дитини, який був проведений на підставі поданої ним заяви від 11 вересня 2002 року, тобто з його відома, і не подав клопотання про поновлення визначеного статтею 56 КпШС України річного строку на оспорювання батьківства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову. 
 
Неправильно застосувавши вищенаведені норми матеріального права, апеляційний суд обчислив строк звернення до суду з цим позовом з моменту, коли ОСОБА_3 стало відомо про те, що він не є батьком дитини, а не з часу вчинення актового запису.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення місцевим судом, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване по суті рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Апеляційний суд не з`ясував фактичних обставин справи, у зв`язку з чим скасував законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону. 
 
Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.
 
Згідно з частиною першою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
За подання касаційної скарги  ОСОБА_2 сплатила 1 280 грн, які підлягають стягненню з позивача на її корить.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити.
 
Постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2018 року скасувати, а рішення Київського районного суду міста Одеси від 27 квітня 2017 рокузалишити в силі.
 
Стягнути з ОСОБА_3  на користь  ОСОБА_2 1 280 (одна тисяча двісті вісімдесят) грн судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | В. О. Кузнєцов
| А. С. Олійник
| С. О. Погрібний
| Г. І. Усик