Постанова
Іменем України 
04 квітня 2019 року
м. Київ
Справа № 370/2316/18
Номер провадження в апеляційному суді 11-сс/780/551/18
Провадження № 51 – 9929 км 18
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
 
розглянув в судовому засіданні матеріали провадження за касаційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 серпня 2018 року.
Обставини справи та зміст оскарженого судового рішення 
09 серпня 2018 року ОСОБА_6 в порядку ст. 303 КПК України звернулася зі скаргою до Макарівського районного суду Київської області на бездіяльність слідчого Макарівського ВП ГУ НП в Київській області щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за її заявою від 29.12.2017 року. 
Ухвалою слідчого судді Макарівського районного суду Київської області від 13 серпня 2018 року відмовлено у задоволенні такої скарги ОСОБА_6 на підставі                ст. 307 ч. 2 п. 4 КПК України.
 
Не погодившись з таким рішенням слідчого судді, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, за якою ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 серпня 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження на підставі ст. 399 ч. 4 КПК України.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та ухвалу слідчого судді, призначивши новий розгляд її скарги від 09.08.2018 року. Вважає ухвалу апеляційного суду незаконною, оскільки вона постановлена з порушенням вимог ст.ст. 399, 422 КПК України, що, на її думку, свідчить про незаконність складу суду, що її постановив. Також зазначає доводи про незаконність ухвали слідчого судді від 13 серпня 2018 року. В доповненнях до касаційної скарги ОСОБА_6 , посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від          23 травня 2018 року у справі № 243/6674/17-к і сформульований у ній висновок щодо правозастосування, просить застосувати цей висновок у вказаному кримінальному провадженні при касаційному перегляді ухвали апеляційного суду. Крім того, в порядку ст.ст. 434-1 ч. 5, 434-2 ч. 1 КПК України просить передати її касаційну скаргу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки, на її думку, вказана справа містить виключну правову проблему.      
Позиції учасників судового провадження
Прокурор в судовому засіданні вважала касаційну скаргу необґрунтованою і просила в її задоволенні відмовити.
Мотиви суду
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.   
Клопотання ОСОБА_6 про передачу провадження за її касаційною скаргою на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі ст. 434-1 ч. 5 КПК України в  порядку ст. 434-2 ч. 1 КПК України не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Частина п`ята статті 434-1 КПК України надає право Суду, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії або палати, передати таке кримінальне провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
ОСОБА_6 у своєму клопотанні не обґрунтовує наявності у даному кримінальному провадженні виключної правової проблеми й того, що передача вказаного провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики. ОСОБА_6 допускає суперечності обґрунтування для такої передачі, оскільки в доповненнях до касаційної скарги посилається, в тому числі, на вже існуючу постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі                 № 243/6674/17-к, і сформульований у ній висновок щодо правозастосування, який, на її думку, необхідно врахувати в цій справі. Тобто змісту і характеру виключної правової проблеми у клопотанні не сформульовано.
Чинне на час касаційного розгляду законодавство України регулює питання застосування норм процесуального права, використаних апеляційним судом у вказаному провадженні, у зв`язку із чим, колегія суддів, дійшла висновку про відсутність підстав для передачі цього кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстави, передбаченої ст. 434-1 ч. 5 КПК України.
За таких обставин клопотання ОСОБА_6 про передачу кримінального провадження за її касаційною скаргою на розгляд Великої Палати Верховного Суду задоволенню не підлягає.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги та наданих йому повноважень, у зв`язку із чим Суд не дає оцінку доводам касаційної скарги ОСОБА_6 щодо незаконності ухвали слідчого судді Макарівського районного суду Київської області від 13 серпня 2018 року, за якою касаційне провадження не відкривалось, не призначалось до розгляду та яка відповідно до     ст. 424 КПК України не є судовим рішенням, яке може бути переглянуте в касаційному порядку. 
Відповідно до ст. 19 ч. 2 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 1 КПК України встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством, аналіз якого свідчить, що унормування кримінальних процесуальних відносин відбувається шляхом чіткого та імперативного визначення процедур, регламентації прав їх учасників для попередження свавільного використання владними органами своїх повноважень і забезпечення умов справедливого судочинства.
Положення частини третьої статті 307 КПК України узгоджуються з вказаним принципом, та визначають, що ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, про скасування повідомлення про підозру та відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру.
Отже, перелік судових рішень слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора, які окремо можуть бути оскаржені  в апеляційному порядку, не включає в себе ухвалу слідчого судді про відмову у задоволенні скарги на бездіяльність слідчого щодо невнесення відомостей до ЄРДР. 
Не передбачають можливості окремого оскарження ухвали слідчого судді про відмову у задоволенні скарги на бездіяльність слідчого щодо невнесення відомостей до ЄРДР і положення частин першої та другої статті 309 КПК України, які є більш загальними по відношенню до положень статті 307 КПК України, і містять перелік судових рішень слідчого судді, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування в апеляційному суді. 
За змістом частини третьої статті 309 КПК України інші ухвали слідчого судді окремому оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді, а отже законодавець визначив саме такий спосіб реалізації права особи на судовий контроль законності такого виду рішення слідчого судді, інший ніж ті, що включені до статті 309 КПК України.
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що ухвала слідчого судді Макарівського районного суду Київської області від 13 серпня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_6 на бездіяльність слідчого щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення  до Єдиного реєстру досудових розслідувань, не підлягає окремому оскарженню в апеляційному порядку та відповідно до вимог ст. 399 ч. 4 КПК України виніс ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Обставина того, що ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження виніс не суддя-доповідач одноособово, а колегія суддів не є підставою для скасування постановленої ухвали з огляду на наступне. 
Якщо після відкриття апеляційного провадження (у випадку оскарження ухвали слідчого судді – після призначення судового засідання) буде встановлено, що апеляційний розгляд здійснюється за апеляційною скаргою на судове рішення, яке не підлягає апеляційному оскарженню, апеляційний суд має постановити ухвалу про закриття апеляційного провадження. 
Правильно встановивши, що апеляційна скарга подана на рішення, яке не підлягає окремому оскарженню в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції постановив ухвалу не про закриття апеляційного провадження, а про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 . Однак з огляду на обставини цієї справи Верховний Суд вважає, що це порушення в даному випадку не є істотним, оскільки суд апеляційної суд дійшов правильного висновку про неможливість продовження апеляційного розгляду скарги на рішення, яке не підлягає апеляційному оскарженню, і постановив рішення, яким, по суті, завершив апеляційне провадження. Скасування такої ухвали в будь-якому разі не призведе до перегляду оскарженого рішення слідчого судді, оскільки при новому розгляді апеляційний суд повинен буде або відмовити у відкритті апеляційного провадження, або закрити його.
Такий висновок щодо правозастосування положень ст.ст. 422, 399 КПК України сформульовано в ухвалі Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду  від 19 лютого 2019 року (справа № 569/17036/118, провадження за касаційною скаргою № 51 – 598 кмо 19).
За таких обставин, доводи касаційної скарги ОСОБА_6 щодо незаконності складу суду, внаслідок порушення вимог ст.ст. 422, 399 КПК України, є безпідставними. Порушень прав ОСОБА_6 на доступ до правосуддя не встановлено.
Не відповідають вимогам закону і доводи касаційної скарги, зазначені в доповненнях до неї, про те, що ухвала слідчого судді Макарівського районного суду Київської області від 13 серпня 2018 року про відмову у задоволенні скарги на бездіяльність слідчого, не передбачена КПК України, у зв`язку із чим апеляційний суд мав переглянути її в апеляційному порядку з врахуванням правових висновків,  викладених у постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2017 року (№ 5-142 кс (15), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року (справа № 237/1459/17), з огляду на те, що постановлення слідчим суддею такої ухвали передбачено пунктом 4 частини 1 статті 307 КПК України. 
Отже, доводи касаційної скарги про те, що рішення слідчого судді про відмову у задоволенні скарги на бездіяльність слідчого не передбачене КПК України є безпідставними, а тому в даному випадку не може бути застосовано правовий висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 12 жовтня 2017 року (№ 5-142 кс (15).
 
Не підлягає застосуванню і висновок Верховного Суду викладений у постанові від      23 травня 2018 року (справа № 237/1459/17), оскільки він стосується ухвал слідчих суддів про надання дозволу на проведення позапланових перевірок.  
 
Щодо доводів касаційної скарги про те, що, відмовивши у перегляді в апеляційному порядку ухвали слідчого судді, апеляційний суд залишив поза увагою загальні засади кримінального провадження, якими забезпечується право на апеляційне оскарження тих судових рішень, які прямо не передбачені нормами КПК України, то вони не ґрунтуються на законі.
За змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у такому провадженні, та не суперечать вимозі імперативності. 
Відмова апеляційного суду у перегляді в апеляційному порядку ухвали слідчого судді, окреме оскарження якої на цій стадії законом не передбачене, не є свідченням обмеження доступу до правосуддя, як про це йдеться в касаційній скарзі.
В ухвалі Європейського суду з прав людини від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі "Скорик проти України" зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду, такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення у справі «Кромбах проти Франції» від 13 лютого 2001 року).
За таких обставин, наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд. 
Таким чином, порушень прав ОСОБА_6 на доступ до правосуддя не встановлено, ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою, вмотивованою і такою, що відповідає вимогам ст.ст. 370, 418 КПК України.
Враховуючи зазначене, колегія суддів підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_6 та  скасування ухвали апеляційного суду не знаходить. 
Керуючись ст.ст. 436, 438 КПК України, Суд
ухвалив:
Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 серпня 2018 року залишити без зміни, а касаційну скаргу ОСОБА_6 - без задоволення. 
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1 | ОСОБА_2 | ОСОБА_3