Постанова
Іменем України   
 
27 березня 2019 року 
м. Київ
 
справа № 465/8613/13-ц
 
провадження № 61-16222св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
третя особа - ОСОБА_6,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду                  м. Львова від 14 грудня 2015 року в складі судді Лозинського Б. М. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 25 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Ніткевича А. В., Павлишина О. Ф.,
 
ВСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до                 ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення.
 
Позовна заява мотивована тим, що він на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 яку успадкував після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року його баби - ОСОБА_7. Після смерті ОСОБА_7 в належну йому квартиру безпідставно вселилася та проживає знайома покійної - ОСОБА_5, котра своїми протиправними діями порушує його право на вільне користування приватною власністю. 
На підставі викладеного та відповідно до положень статей 41, 55 Конституції України, статей 16, 391 ЦК України, статті 155 ЖК України, позивач просив суд зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні належною йому на праві приватної власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання звільнити житлове приміщення.
 
За клопотанням сторін до участі у справі залучено третю особу -               ОСОБА_6, яка є власником іншої 1/2 частини спірної квартири.
 
КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ
 
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 14 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від                            25 жовтня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.
 
Судові рішення мотивовані тим, що позивач не надав суду доказів, що відповідач чинить йому перешкоди в користуванні квартирою, враховуючи те, що остання проживає у квартирі за згодою попереднього власника як член сім'ї, належно виконувала обов'язки по догляду за власником, є особою похилого віку, хворіє та іншого житла не має.
 
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ ТКАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на положення статті 116 ЖК України, дійшли помилкового висновку, що відповідач є членом сім'ї власника спірної квартири, проте такими є лише він та ОСОБА_6 Крім того, відповідач після смерті                  ОСОБА_7 зробила ремонт у квартирі і лише після цього безпідставно вселилася і проживає у ній. Також судами не було досліджено, що відповідач має четверо дітей, та інше місце проживання, в якому вона зареєстрована. 
 
АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
 
Заперечення на касаційну скаргу не надходили.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 загальною площею 30,1 кв. м та житловою площею              16,8 кв. м, належала на праві приватної власності ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 09 липня 1997 року № 213717, виданого виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 09 липня 1997 року № 446, зареєстрованим у Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації та записаним у реєстрову книгу за         № 25193 (а. с. 93).
 
ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, про що 13 жовтня 2012 року складено відповідний актовий запис № 885, та що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції                   13 жовтня 2012 року (а. с. 92).
 
24 квітня 2013 року державним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т. М. видано ОСОБА_4 (онуку померлої) свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку спадкового майна, що складається із квартири АДРЕСА_1 зазначене свідоцтво про право на спадщину за законом зареєстровано в реєстрі за № 3-982 (а. с. 3, 4).
 
Інша 1/2 частина квартири відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 грудня 2013 року успадкована ОСОБА_6 (онучкою померлої). Право власності ОСОБА_6 на 1/2 частину житлової квартири АДРЕСА_1 підтверджуєься Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10 грудня 2013 року, індексний номер витягу 14341460, наданий нотаріусом П'ятої Львівської нотаріальної контори Кіріловою Т. М. (а. с. 59, 60).
 
Згідно з довідкою до огляду МСЕК, серії 10 ААА № 861671, виданою Франківською міжрайонною МСЕК МОЗ України 24 вересня 2012 року, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, було встановлено безтерміново першу «Б» групу інвалідності загального захворювання, зазначено, що хвора потребує постійного стороннього догляду. 
 
Суди, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходили з того, що відповідач була членом сім'ї попереднього власника квартири -                    ОСОБА_7, оскільки на протязі більше п'яти років до смерті                    ОСОБА_7 проживала з нею однією сім'єю, здійснювала догляд за останньою, несла всі обов'язки щодо утримання житла в належному стані, оплачувала комунальні послуги, та недоведеністю позивачем підстав, визначених статтею 116 ЖК Української РСР, для її виселення.
 
Проте, суди не врахували та не перевірили наступних обставин та норм матеріального права.
Статтями 317, 319 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
 
У статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Аналіз статті 391 ЦК України свідчить, що підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником свого права. Таким чином, право власності має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.
 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 посилався на те, що після смерті ОСОБА_7, він став власником 1/2 частини спірної квартири, проте позбавлений можливості вільно користуватися своєю власністю через проживання у ній ОСОБА_9, яка у квартирі не зареєстрована, та яка вказує на те, що проживає там як член сім?ї попереднього власника.
 
Крім того, як убачається з матеріалів справи, третя особа у справі -     ОСОБА_6, яка є співвласником іншої 1/2 частини спірної квартири, позовні вимоги ОСОБА_10 повністю підтримує (а. с. 58).
 
Суди, відмовляючи у задоволені позову, на наведені вище норми матеріального права уваги не звернули, не врахували, що відповідач не є членом сім?ї позивача, наведені в позовній заяві обставини належним чином не перевірили та не встановили, де зареєстрована відповідач, та чи є в неї інше житло.
 
Таким чином, внаслідок порушення норм процесуального права, судами не встановлено фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи.
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
 
Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
Оскільки недоліки, допущені судами, не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи в на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду суду належить урахувати викладене у цій постанові Верховного Суду, надати відповідну правову оцінку доказам та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону. 
 
Керуючись статтями 400, 402, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.
 
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 25 жовтня 2016 року скасувати.
 
Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді | В. С. Висоцька   А. О. Лесько   С. Ю. Мартєв   В. В. Пророк   С. П. Штелик