П О С Т А Н О В А
Іменем  України

12 лютого 2019 року           
м. Київ 
 
Справа № 808/670/16
Провадження № 11-674апп18
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді Князєва В. С.,
судді-доповідача Прокопенка О. Б.,
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
за участю:
секретаря судового засідання - Ключник А. Ю.,
позивача - ОСОБА_3,
розглянула в судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Бориса Михайловича, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Кей-Колект», про скасування рішень
за касаційною скаргою ТОВ «Кей-Колект» на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 21 квітня 2016 року (суддя Садовий І. В.) та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року (судді Добродняк І. Ю., Бишевська Н. А., Семененко Я. В.),
 
УСТАНОВИЛА: 
У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса, третя особа - ТОВ «Кей-Колект», в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:
- визнати недійсним та скасувати рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект»;
- визнати недійсним та скасувати рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за ТОВ «Кей-Колект».
На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що рішення відповідача про державну реєстрацію, на підставі яких право власності на вказане вище майно позивача перейшли до ТОВ «Кей-Колект», прийняті з порушенням норм діючого законодавства, а тому є недійсними. Позивач вважає, що з підстав неповідомлення ТОВ «Кей-Колект» про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, відсутності завіреної копії письмової вимоги, проведення державної реєстрації нерухомого майна не за місцем знаходження майна, відсутності додатково укладеного договору про задоволення вимог іпотекодержателя, зазначені рішення відповідача підлягають скасуванню.
Запорізький окружний адміністративний суд постановою від 21 квітня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року, позов задовольнив.
Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ТОВ «Кей-Колект» подало касаційну скаргу, у якій, із урахуванням доповнень до касаційної скарги, просить рішення у справі скасувати, а провадження закрити. 
Третя особа стверджує, що спірні правовідносини у справі пов'язані із невиконанням умов цивільно-правових угод, тому вони не є публічно-правовими, а випливають із договірних відносин і мають вирішуватися судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК).
У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_3, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, просить залишити її без задоволення.
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 1 вересня 2016 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «Кей-Колект».
5 червня 2018 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду постановив ухвалу, якою передав цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
Відповідно до цієї норми справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду в усіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції.
Оскільки ТОВ «Кей-Колект» оскаржує рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у тому числі й у зв'язку з порушенням правил предметної юрисдикції, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про наявність правових підстав для прийняття цієї справи до розгляду.
Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 21 червня 2018 року прийняла та призначила цю справу до касаційного розгляду.
Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, дослідивши в установлених статтею 341 КАС межах наведені в касаційній скарзі доводи, ВеликаПалата Верховного Суду дійшла таких висновків.
Суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_6 та Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» ) уклали договори про надання споживчого кредиту.
У якості забезпечення виконання зобов'язань за цими договорами укладено договори іпотеки, відповідно до яких ОСОБА_3 передає в іпотеку нерухоме майно - житлові приміщення, за рахунок якого ПАТ «УкрСиббанк» має право задовольнити свої вимоги у разі невиконання або неналежного виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитними договорами.
12 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» уклали договір факторингу №1, відповідно до якого банк передає, а ТОВ «Кей-Колект» приймає право вимоги за кредитними договорами, що укладалися банком. Одночасно з відступленням прав вимоги до фактора переходять усі права клієнта за всіма договорами забезпечення договору факторингу. Таким чином, іпотекодержателем за договорами іпотеки стало ТОВ «Кей-Колект».
28 липня 2015 року приватний нотаріус прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 23192088, відповідно до якого право власності на предмет іпотеки за договором від 25 вересня 2007 року №11221788000/з - однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3, перейшло до ТОВ «Кей Колект».
4 серпня 2015 року приватний нотаріус прийняв аналогічне рішення за індексним номером 23385386 щодо предмету іпотеки за договором від 8 вересня 2008 року №11391348000/3 - однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2.
Вважаючи такі рішення порушенням своїх прав з боку відповідача, з метою їх відновлення ОСОБА_3 звернувся за захистом до суду.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.
Згідно із частиною другою статті 4 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів. 
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Участь у спорі суб'єкта владних повноважень як сторони справи ще не означає, що таки спір є публічно-правовий. При визначенні виду судочинства необхідно з'ясувати у зв'язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду. Необхідно також враховувати, який обирається у позові спосіб захисту порушеного права. 
За правилами пункту 1 частини першої статті 15 ЦПК у редакції, чинній на час прийняття рішення судами попередніх інстанцій, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Предметом розгляду в цій справі є не дії та рішення певного суб'єкта, який виконував адміністративні послуги, а захист прав позивача як власника нерухомого майна у зв'язку з реєстрацією майнових прав на це майно третьої особи у справі на підставі договірних відносин.
Ураховуючи те, що спірні правовідносини пов'язані з невиконанням умов цивільно-правових договорів (кредитних та іпотечних), Велика Палата Верховного Суду вважає необґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про те, що цей спір є публічно-правовим.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних відносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 та 17 квітня, 15 травня, 14 листопада 2018 року (справи № 826/366/16, 815/6956/15, 826/2691/16, 826/10475/17, провадження № 11-96апп18, 11-192апп18, 11-351апп18, 11-694апп18 відповідно).
При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі з обов'язком суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.
Зважаючи на наведене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що зазначена категорія спорів не належить до юрисдикції адміністративних судів, а отже, відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС провадження у цій справі слід закрити.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 349 цього ж Кодексу суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі.
За правилами статті 354 КАС у чинній редакції суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, установлених, відповідно, статтями 238, 240 КАС. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.
Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що касаційна скарга ТОВ «Кей-Колект» підлягає задоволенню.Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 21 квітня 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року в адміністративній справі № 808/670/16 слід скасувати, а провадження у справі - закрити.
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Оскільки Велика Палата Верховного Суду не змінює судові рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України від 8 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір» у разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.
Керуючись статтями 243, 341, 349, 354, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»задовольнити частково.
2. Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 21 квітня 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року в адміністративній справі скасувати.
3. Провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Бориса Михайловича, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо  предмета спору, на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», про скасування рішень - закрити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя | В. С. Князєв
Суддя-доповідач | О. Б. Прокопенко
Судді:                                       Н. О. Антонюк | Л. М. Лобойко
С. В. Бакуліна | Н. П. Лященко
В. В. Британчук | Л. І. Рогач
Д. А. Гудима | І. В. Саприкіна
В. І. Данішевська | О. М. Ситнік
О. С. Золотніков | В. Ю. Уркевич
О. Р. Кібенко | О. Г. Яновська