Постанова 
Іменем України
 
20 березня 2019 року
м. Київ
 
справа № 645/2961/15
провадження № 61-7000св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_2, Державна іпотечна установа,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Харківське регіональне відділення Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву,  
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2016 року у складі колегії суддів: Малінської С. М., Швецової Л. А., Бровченка І. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), ОСОБА_2, Державної іпотечної установи, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Харківське регіональне відділення Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву, про визнання частково недійсним кредитного договору та договору поруки. 
 
Позовна заява мотивована тим, що 11 березня 2005 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 27/03, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав у борг 11 900,00 доларів США зі сплатою 12 % річних та кінцевим терміном повернення до 11 березня 2020 року. 
 
У пункті 4.7. кредитного договору від 11 березня 2005 року сторони погодили, що позичальник у строк до 10 числа кожного місяця, сплачує у складі щомісячного платежу комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 155 грн 00 коп. У зазначений строк збільшується комісійна винагорода за попередній календарний місяць. Комісійна винагорода сплачується шляхом зарахування відповідної суми на рахунок № НОМЕР_2.
 
Відповідно до пункту 6.1. кредитного договору за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку штраф у розмір 100 грн 00 коп., пеню із розрахунку 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених пунктами 3.2., 3.4., 4.3., 4.4., 4.6., 4.7., 4.8. цього договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов'язання сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитними ресурсами. 
 
У пункті 7.9. кредитного договору сторони погодили, що за здійснення кредитної операції позичальник сплачує банку на рахунок № НОМЕР_1 комісійну винагороду у розмірі 851 грн 00 коп. 
 
11 березня 2005 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2, ОСОБА_1 укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_2 зобов'язався відповідати за неналежне виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 11 березня 2005 року № 27/03. 
 
Пунктом 2.2. договору поруки передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, у тому числі за основним зобов'язанням, сплатою щомісячних процентів та підвищених процентів, сплатою комісійної винагороди, сплатою неустойки за основним боргом і процентів, а також за відшкодування всіх збитків. 
 
Згідно із пунктом 2.3. у випадку непогашення боржником заборгованості за кредитним договором протягом одного календарного дня з часу настання строку сплати процентів, основного боргу або комісійної винагороди, передбачених кредитним договором, кредитор набуває право вимоги від поручителя сплатити борг у повному обсязі.
 
Відповідно до пункту 4.2. договору поруки сторони погодили, що у випадку несвоєчасного повернення кредиту або несвоєчасної сплати процентів/комісійної винагороди за користування кредитними коштами, як у випадку настання строку повернення кредиту (його частини) та/або строку сплати процентів/комісійної винагороди, так і у випадку виникнення відповідно до умов кредитного договору зобов'язання боржника достроково повернути кредит та сплатити проценти/комісійну винагороду, кредитор має право на договірне списання грошових коштів з будь-яких рахунків боржника та/або поручителя. 
 
Пункти 4.7., 6.1., 7.9. кредитного договору та пункти 2.2., 2.3., 4.2. договору поруки суперечать вимогам статтей 3, 549 ЦК України, статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», а тому ОСОБА_1, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати їх недійсними. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 березня 2016 року у складі судді Бондарєвої І. В. позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано недійсним пункт 4.7. кредитного договору, укладеного 11 березня 2005 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» і ОСОБА_1, починаючи з 06 квітня 2012 року.
Визнано недійсними пункти 2.2., 2.3. договору поруки, укладеного 11 березня 2005 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» й ОСОБА_2, ОСОБА_1, у частині зобов'язання поручителя відповідати перед кредитором за несплату боржником щомісячної комісійної  винагороди та у частині права кредитора вимагати від поручителя сплати щомісячної комісійної винагороди, передбаченої пунктом 4.7. кредитного договору.
Визнано недійсним пункт 4.2. договору поруки, укладеного 11 березня                   2005 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_2 та                       ОСОБА_1, у частині права кредитора на договірне списання грошових коштів з будь-яких рахунків боржника та/або поручителя у випадку несвоєчасної сплати щомісячної комісійної винагороди, передбаченої пунктом 4.7. кредитного договору.
У іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що встановлена у пункті 4.7. кредитного договору сплату щомісячної комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів порушує права позивача та суперечить вимогам статей 3, 1011, 1042 ЦК України, пункту 5 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг», а тому з урахуванням строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якої просив представник відповідача, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним пункту 4.7. кредитного договору з 06 квітня 2012 року.  Перевіряючи вимоги позовної заяви про визнання недійсним пункту 7.9. кредитного договору, суд зазначав, що відповідачем здійснена кредитна операція - відкрито поточний рахунок, на який було перераховано грошові кошти, позивач надав свою згоду на сплату одноразової комісійної винагороди у розмірі 851 грн 00 коп. Така умова кредитного договору не порушує прав та законних інтересів позичальника, а тому не є такою, що підлягає визнанню недійсною. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання недійсними пунктів 2.2., 2.3., 4.2. договору поруки, оскільки вони стосуються обов'язку поручителя відповідати перед кредитором за сплату боржником одноразової комісійної винагороди, передбаченої пунктом 7.9. кредитного договору.  
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 березня 2016 року скасовано, у позові ОСОБА_1 відмовлено. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що при укладенні кредитного договору та договору поруки сторонами були дотримані вимоги статтей 3, 203, 215 ЦК України, у зв'язку із чим підстави для визнання недійсними пунктів оспорюваних договорів відсутні.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У липні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що сплата щомісячної комісії за надання кредитних ресурсів, передбачена пунктом 4.7. кредитного договору, є незаконною, суперечить принципу справедливості, передбаченому пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України та не відповідає змісту статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг».
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У жовтні 2016 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», від імені якої діє ОСОБА_3, подало відзив на касаційну скаргу, у якому просило залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін. Суд апеляційної інстанції  повно та всебічно з'ясував обставини справи та правильно застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, у зв'язку із чим ухвалив законне судове рішення, яке не підлягає скасуванню.
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Фрунзенського районного суду м. Харкова. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду. 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
 
Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 11 березня 2005 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» й ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 27/03, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав у борг 11 900,00 доларів США зі сплатою  12 % річних та кінцевим терміном повернення до 11 березня 2020 року, для придбання об'єкта нерухомості - квартири АДРЕСА_1. 
 
11 березня 2005 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2, ОСОБА_1 укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_2 зобов'язався відповідати за неналежне виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору № 27/03 від 11 березня 2005 року. 
 
11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір відступлення права вимоги № 17/4-В, відповідно до якого Державна іпотечна установа набула право вимоги за договорами, до переліку яких входять кредитний договір № 27/03 й договір поруки, укладені 11 березня 2005 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2, ОСОБА_1
 
Згідно із частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Виконання зобов'язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).
 
Згідно із частиною першою статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. 
 
Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. 
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.
 
Згідно з статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
 
Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.
 
Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).
 
Отже, згідно із положеннями статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання сторонами договору положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. 
 
Такий правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним  у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року в справі № 6?2003ц15.
 
Суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір, на зазначене уваги не звернув, не перевірив відповідність пункту 6.1. кредитного договору вимогам чинного законодавства України, у зв'язку із чим дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для визнання пункту 6.1. кредитного договору, яким передбачено сплату позичальником штрафу у розмірі 100 грн 00 коп. та пені з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення виконання кредитних зобов'язань, недійсним. 
 
Крім того, статтею 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
 
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність. 
 
Згідно із статтею 509 ЦК України  зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. 
 
Несправедливими є зобов'язання, які виникають із положень договору про споживчий кредит та які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).
 
Пунктом 4.7. кредитного договору від 11 березня 2005 року сторони погодили, що позичальник у строк до 10 числа кожного місяця сплачує у складі щомісячного платежу комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 155 грн 00 коп. У зазначений строк збільшується комісійна винагорода за попередній календарний місяць. Комісійна винагорода сплачується шляхом зарахування відповідної суми на рахунок № НОМЕР_2.
 
У пункті 7.9. кредитного договору сторони погодили, що за здійснення кредитної операції позичальник сплачує банку на рахунок № НОМЕР_1 комісійну винагороду у розмірі 851 грн 00 коп. 
 
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи умови оспорюваного кредитного договору, не звернув увагу на те, що сплата комісійної винагороди, тобто коштів, які супроводжують кредит, є несправедливою умовою кредитного договору, а тому пункти 4.7., 7.9. підлягають визнанню недійсними. 
 
Крім того, пунктом 2.2. договору поруки передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, зокрема, за основним боргом, сплатою щомісячних процентів та підвищених процентів, сплатою комісійної винагороди, сплатою неустойки за основним боргом і процентів, а також за відшкодування всіх збитків. 
 
Згідно із пунктом 2.3. у випадку непогашення боржником заборгованості за кредитним договором протягом одного календарного дня з часу настання строку сплати процентів, основного боргу або комісійної винагороди, передбачених кредитним договором, кредитор набуває право вимоги від поручителя сплатити борг у повному обсязі.
 
Відповідно до пункту 4.2. договору поруки сторони погодили, що у випадку несвоєчасного повернення кредиту або несвоєчасної сплати процентів/комісійної винагороди за користування кредитними коштами, як у випадку настання строку повернення кредиту (його частини) та/або строку сплати процентів/комісійної винагороди, так і у випадку виникнення відповідно до умов кредитного договору зобов'язання боржника достроково повернути кредит та сплатити проценти/комісійну винагороду, кредитор має право на договірне списання грошових коштів з будь-яких рахунків боржника та/або поручителя. 
 
Отже, оспорювані умови кредитного договору та договору поруки суперечать принципам справедливості та добросовісності та не відповідають вимогам чинного законодавства України. 
 
Разом із цим відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
 
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
 
Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше -регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.
 
Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.
 
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
 
Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред'явлення вимог про визнання правочину недійсним.
 
У своїх запереченнях на позов ОСОБА_1 про визнання недійсними умов кредитного договору та договору поруки ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило суд застосувати строк позовної давності (а. с. 43-45). 
 
З урахуванням того, що позивач обізнаний про умови кредитного договору та договору поруки з часу їх укладення (11 березня 2005 року), а з позовом до суду звернувся у квітні 2015 року, він пропустив строк позовної давності для звернення до суду з вимогами, зокрема щодо визнання недійсними пунктів 4.7., 6.1., 7.9. кредитного договору та пунктів 2.2., 2.3., 4.2. договору поруки, оскільки саме з дати укладення договору починається перебіг позовної давності.
 
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 у частині визнання несправедливими умов пунктів 4.7., 6.1., 7.9. кредитного договору та умов пунктів 2.2., 3.3., 4.2. договору поруки в частині, яка є тотожною із оспореними пунктами кредитного договору, проте, враховуючи, що позивач пропустив строк позовної давності, у позові в цій частині необхідно відмовити у зв'язку зі спливом позовної давності.
 
Отже, рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсними пунктів 4.7., 6.1., 7.9. кредитного договору та пунктів  2.2., 3.3., 4.2. договору поруки, в частині, що стосується комісійної винагороди та пені, підлягають скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав, ніж ті, що вказані у судових рішеннях, - у зв'язку із пропуском строку позовної давності.
 
Рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2016 року в частині відмови у позові ОСОБА_1 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_2, Державної іпотечної установи, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Харківське регіональне відділення Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву, про визнання недійсними пунктів 2.2., 2.3., 4.2. договору поруки, які стосуються обов'язку поручителя відповідати перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, у тому числі за основним зобов'язаннями сплати процентів та відшкодуванню збитків, а також щодо договірного списання грошових коштів з будь-яких рахунків боржника та/або поручителя, є законним і обґрунтованим, а тому скасуванню не підлягають. 
 
Частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Частиною третьою статті 412 ЦПК України передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2016 року в частині відмови у визнанні недійсними пунктів 4.7., 6.1., 7.9. кредитного договору № 27/03, укладеного 11 березня 2005 року між Публічним акціонерним товариством  «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1, й умови пунктів 2.2., 3.3., 4.2. договору поруки, укладеного 11 березня 2005 року між  Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2, ОСОБА_1 скасувати в частині, що стосується комісійної винагороди та пені.
 
У позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_2, Державної іпотечної установи, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Харківське регіональне відділення Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву, про визнання недійсними пунктів 4.7., 6.1., 7.9. кредитного договору № 27/03, укладеного 11 березня 2005 року між Публічним акціонерним товариством  «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1, та умов пунктів 2.2., 3.3., 4.2. договору поруки, укладеного 11 березня 2005 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» і ОСОБА_2, ОСОБА_1 в частині, що стосується комісійної винагороди та пені, відмовити у зв'язку із пропуском строку позовної давності. 
 
У іншій частині рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2016 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                О. В. Білоконь 

                                                                                                            Б.І. Гулько

                                                                                                            Є. В. Синельников 

                                                                                                            Ю. В. Черняк