Постанова
Іменем України
21 березня 2019 року
м. Київ
справа №185/1677/17
провадження №61-35722св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4, 
відповідач - Вербківська сільська рада Павлоградського району Дніпропетровської області,
з участю - Павлоградська місцева прокуратура Дніпропетровської області,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2018 року у складі ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ВСТАНОВИВ :
У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області (далі - Вербківська сільська рада), в якому просила визнати за нею право постійного користування земельними ділянками площею 25 га та   0,0615 га, які розташовані на території Кочережківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області та надані для ведення фермерського господарства і особистого підсобного господарства, в порядку спадкування за заповітом після смерті її батька ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.  
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько позивача - ОСОБА_8, який був засновником Селянського (фермерського) господарства «Ставки» (далі - СФГ «Ставки») та отримав державні акти на право постійного користування землею на земельну ділянку площею 0,0615 га та на земельну ділянку площею 25 га, які розташовані на території Кочережківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області для ведення селянського (фермерського) господарства особистого підсобного господарства. Позивач є спадкоємцем після смерті                   ОСОБА_8 за заповітом. Як спадкоємець та засновник СФГ «Ставки», має намір використовувати земельні ділянки для господарської діяльності, в зв'язку з чим, виникла необхідність в оформленні права користування земельними ділянками. Звернувшись до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, отримала відмову, в зв`язку з чим звернулась із позовом до суду.
Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2017 року у складі судді Зінченко А. С. позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_4 право постійного користування земельною ділянкою площею 25,0 га, яка розташована на території Кочережківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області та надана для ведення селянського (фермерського) господарства, та земельною ділянкою, площею 0,0615 га, яка розташована на території Кочережківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області та надана для ведення особистого підсобного господарства в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що земельні ділянки були передані в постійне користування ОСОБА_9 для ведення селянського (фермерського) господарства, а позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом, право користування зазначеними земельними ділянками є об'єктом спадкування, а тому до позивача, як спадкоємця за заповітом, перейшло право постійного користування земельними ділянками в порядку спадкування за законом.
Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 квітня             2018 року апеляційну скаргу Павлоградської місцевої прокуратури Дніпропетровської області задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що між власником спірних земельних ділянок (органом місцевого самоврядування) та головою                     СФГ «Ставки» не укладались договори, положеннями яких передбачалась можливість передачі в порядку спадкування права користування чужими земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а тому згідно вимог частин першої, другої статті 407 ЦК України, відсутні правові підстави для визнання за спадкоємцем права користування чужими земельними ділянками. При цьому, СФГ «Ставки» не позбавлено можливості звернутися до власника земельної ділянки (органу місцевого самоврядування) для оформлення своїх прав на користування нею.
У касаційній скарзі, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалене у справі рішення з передачею справи до цього ж суду на новий розгляд. 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано, що на момент набуття спадкодавцем права користування земельною ділянкою діяли норми ЗК України, в редакції 1991 року, статтею 7 якою, постійним користуванням визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку. Оскільки земельна ділянка передана в постійне користування ОСОБА_9 для ведення фермерського господарства та особистого підсобного господарства, а позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом, то право користування зазначеною земельною ділянкою є об'єктом спадкування, тому до позивача, як спадкоємця за заповітом перейшло право постійного користування спірними земельними ділянками в порядку спадкування після смерті батька. Право постійного користування земельною ділянкою, яке особи набули до набрання чинності Земельним Кодексом України редакції 2001 року, в разі смерті особи підлягає успадкуванню.
Визнання за спадкоємцями померлого права успадкування права на постійне землекористування забезпечує їм реальний правовий захист на користування земельною ділянкою та надає їм можливість вирішити питання переоформлення прав на користування земельною ділянкою та є належним правовим заходом.
Крім того, посилається на те, що суд апеляційної інстанції не врахував подане представником клопотання про відкладення розгляду справи та залишив поза увагою поважність причин неможливості прибуття в судове засідання адвоката позивача 03 квітня 2018 року, у зв'язку з чим розглянув справу за відсутності позивача і його представника, чим позбавив його можливості належним чином захистити свої права в суді.
У відзиві на касаційну скаргу Павлоградська місцева прокуратура Дніпропетровської області не погодилась з доводами позивача та просила залишити прийняту у справі постанову апеляційного суду без змін, посилаючись на її законність і обґрунтованість. 
Інші учасники справи не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень чи пояснень щодо її вимог і змісту до суду не направили. 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав. 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 просила визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право на користування земельними ділянками площею 25 га та 0,0615 га, які розташовані на території Кочережківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області та надані її батьку ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, як засновнику СФГ «Ставки» для ведення фермерського господарства і особистого підсобного господарства.
Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Зі змісту частини 2 статті 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам і фермерським господарствам не передбачена.
Земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.
Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. 
Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». 
Статтею 131 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.
Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Склад спадщини визначений статтею 1218 ЦК України. Так, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).
Згідно із частиною першою статті 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.
Відповідно до частини другої статті 407 ЦК України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини), та частини другої статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частинами третіми цих статей. 
Разом з тим у статті 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.
До складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу (стаття 19             Закону України «Про фермерське господарство»).
Згідно з частиною першою статті 20 зазначеного Закону майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються статутом фермерського господарства.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом України у постановах                 від 05 жовтня 2016 року у справі № 6-2329цс16 та від 23 листопада 2016 року у справі № 6-3113цс15.
Право користування земельними ділянками площею 25 га та 0,0615 га, які розташовані на території Кочережківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області та надані для ведення фермерського господарства і особистого підсобного господарства, виникло у ОСОБА_9 на підставі державних актів на право користування земельними ділянками, тому право користування цими земельними ділянками в силу вищевказаних норм матеріального права не входить до складу спадщини.
Крім того, апеляційний суд установив, що між власником спірних земельних ділянок (органом місцевого самоврядування) та головою СФГ «Ставки» не укладались договори, положеннями яких передбачалась можливість передачі в порядку спадкування права користування чужими земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку, що згідно вимог частин першої, другої статті 407 ЦК України, відсутні правові підстави для визнання за позивачем, як спадкоємцем ОСОБА_9, права користування чужими земельними ділянками.
Позивач, чи СФГ «Ставки» не позбавлені можливості звернутися до власника земельної ділянки (органу місцевого самоврядування) для оформлення своїх прав на користування нею.
Доводи касаційної скарги позивача зводяться до констатації факту наявності у неї права користування земельними ділянками в порядку спадкування після смерті її батька, які надані останньому для ведення фермерського господарства. Разом з тим, вказані доводи не узгоджуються з наведеними вище обставинами та нормами права, а також не спростовують висновків апеляційного суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позову про визнання права користування земельними ділянки в порядку спадкування. 
Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
В силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваному рішенні, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 квітня           2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                      В. С. Висоцька
 
      В. В. Пророк
 
      І. М. Фаловська