ПОСТАНОВА
Іменем України

24 квітня 2019 року 
Київ
справа №806/224/15
адміністративне провадження №К/9901/25874/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді-доповідача: Васильєвої І.А.,
суддів: Пасічник С.С., Юрченко В.П.,
розглянувши у порядку письмового провадження 
касаційну скаргу Новоград-Волинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області
на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 28.05.2015 (головуючий суддя: Сичова О.П.)
та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 15.09.2015
(головуючий суддя: Майор Г.І., судді: Бучик А.Ю., Шевчук С.М.)
у справі № 806/224/15          
за позовом Міського споживчого товариства
до Новоград-Волинської об`єднаної державної податкової інспекції
про визнання протиправними дій та скасування податкових повідомлень-рішень, 

ВСТАНОВИВ:

Міське споживче товариство (далі - позивач) звернулось до суду з адміністративним позовом до Новоград-Волинської об`єднаної державної податкової інспекції (далі - відповідач, ОДПІ) в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 29.12.2014 № 0015972200 про збільшення грошового зобов'язання із податку на прибуток на 66019,00 грн. та на 16505,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) та №0015962200 в частині збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість (ПДВ) на  50213,67 грн. за основним платижем та на 25107,33 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 28.05.2015, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 15.09.2015, позов задоволено: визнано протиправними та скасовані податкові повідомлення-рішення від 29.12.2014 № 0015972200 та від 29.12.2014 № 0015962200 в частині донарахування суми грошового зобовязання з податку на додану вартість в розмірі 75321,00 грн., в тому числі 50213,67 грн. за основним платижем та  25107,33 грн. за штрафними санкціями.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на порушення судами норм: пункту 138.2, 138.4, підпункту 138.10.3, пункту 138.10 ст. 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 ст. 139, пунктів 198.1, 198.3., 198.6, ст. 198 Податкового кодексу України (далі - ПК), ст.ст. 69, 86, 159 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Доводи касаційної скарги дублюють висновки, наведені в акті перевірки від 12.12.2014 № 1626/22-00/01750186, які стали підставою для прийняття оспорюваних податкових повідомлень-рішень.

Заперечуючи проти касаційної скарги, відповідач просить залишити її без задоволення як безпідставну.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Фактичною підставою для збільшення у податковому обліку позивача сум грошового зобов'язання із податку на прибуток, ПДВ (у межах оспорюваної суми) та застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) згідно з податковими повідомленнями-рішеннями, з приводу правомірності яких виник спір, стали висновки контролюючого органу, викладені в акті від 12.12.2014 № 1626/22-00/01750186. Згідно з цим актом підприємство порушило норми пунктів 138.2, 138.4, підпункту 138.10.3 пункту 138.10 ст. 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 ст. 139, пункту 144.1 ст. 144, пункту 198.6 ст. 198 ПК, а саме: завищено витрати у податковому обліку за 2013 рік на загальну суму 347466,00 грн., зокрема: 144198,76 грн. - вартість товару отриманого за наслідками поставки від ТОВ «Продлогістика», яка не мала реального характеру з огляду на відсутність товарно-транспортних накладних; 99181,00 грн. - вартість оплачених комунальних послуг (газопостачання, водопостачання, електропостачання, теплопостачання) в орендованих приміщеннях, договори оренди яких не містили умов щодо покладення обов'язку їх оплати орендарем; 69786,00 грн. - виплата заробітної плати працівників, які одночасно мали трудові відносини із іншими суб'єктами господарювання; 16300,00 грн. - вартість транспортно-експедиторських послуг від ФОП ОСОБА_2, ФОП ОСОБА_3, ФОП ОСОБА_4, які не мали реального характеру з огляду на неточності в актах виконаних робіт та товарно-транспортних накладних, виписаних за їх наслідками, 18000,00 грн. - вартість послуг із обслуговування програмного забезпечення та інформування від ФОП ОСОБА_5, які не підтверджені належним чином заповненими документами -  акти наданих послуг не мають всіх реквізитів та конкретизацію послуги. Крім того за висновками акту перевірки позивачем завищено податковий кредит на загальну суму 50257,00 грн. за січень,    лютий,   березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, листопад, грудень 2013 року за наслідками вищевказаних господарських операцій із: ТОВ «Продлогістика», ФОП ОСОБА_4, ПДВ у вартості отриманих комунальних послуг; а також за податковою накладною, виписаною від ФОП ОСОБА_6 за наслідками поставки насіння «сонячне», яка має певні недоліки (не вказано дату та номер договору, ПІБ особи, яка відпускала товар тощо). У результаті чого занижено податок на прибуток за 2013 рік на загальну суму 66019,00 грн. та ПДВ на загальну суму 50257,00 грн., в тому числі: за січень,    лютий,   березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, листопад, грудень 2013 року. 
За наслідками висновків акту перевірки відповідачем відносно позивача прийняті податкові повідомлення- рішення від 29.12.2014 № 0015972200 про збільшення грошового зобов'язання із податку на прибуток на 66013,00 грн. та на 16505,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) та №0015962200 про збільшення суми грошового зобов`язання з ПДВ на  50257,00 грн. за основним платижем та на 25129,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) (оспорюється позивачем у сумі 50213,67 грн. за основним платижем та на 25107,33 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).
У судовому процесі встановлено, що за наслідками поставки позивачу товару  від ТОВ «Продлогістика»; транспортно-експедиційних послуг від ФОП ОСОБА_2, ФОП ОСОБА_3, ФОП ОСОБА_4; послуг із обслуговування програмного забезпечення та інформування від ФОП ОСОБА_5, сторони господарських операцій із поставки послуг склали акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), акти виконання робіт (надання послуг), акт виконаних робіт, постачальник товарів виписав видаткові накладні, вказані постачальники виписали податкові накладні, на підставі яких позивач сформував витрати та податковий кредит у податковому обліку з податку на прибуток та ПДВ за вищевказані податкові періоди. Крім цього позивачем було віднесено до складу витрат вартість комунальних послуг, сплачених при використанні 4 приміщень (магазинів) загальною площею 790,8 кв.м у м. Новоград-Волинському, отриманих в оренду від СТ «Звягель» (орендодавець), а ПДВ у ціні цих послуг - до складу податкового кредиту.
Відповідно до пункту 138.1 ст. 138 ПК (у редакції, чинній на час виникнення відносин, з приводу прав і обов'язків сторін в яких виник спір) витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу  (пункт 138.2 цієї статті).

Пунктом 138.4 цієї статті визначено, що витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Згідно із підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 ст. 139 ПК до складу витрат не включаються витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1 ст. 198 ПК право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.3 цієї статті встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (підпункт 198.6 цієї статті). 

При цьому законодавцем передбачається реальність оподатковуваних операцій та витрат платника податку, достовірність документів податкового обліку.

За змістом наведених норм право платника податків на збільшення витрат  та податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання платником податку у інших платників цього податку товарів (послуг), призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям господарської діяльності платника податку; підтвердження податковою накладною, виписаною постачальником - платником податку, митною  декларацією (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 ПК) суми нарахованого (сплаченого) податку в ціні придбання товару (послуг).

Суди попередніх інстанцій на підставі оцінки доказів фактичного виконання поставки товарів та  послуг від ТОВ «Продлогістика»; ФОП ОСОБА_2, ФОП ОСОБА_3, ФОП ОСОБА_4; ФОП ОСОБА_5, як-то: надані під час перевірки видаткові та податкові накладні; наявні у матеріалах справи акти  здачі-прийняття робіт (надання послуг), акти виконання робіт (надання послуг), акт виконаних робіт, товарно-транспортних накладних, банківських виписок, за відсутності з боку ОДПІ інших доводів та доказів, які б беззаперечно спростовували відсутність реального характеру господарських операцій та достовірність наданих позивачем документів щодо операцій із цими  контрагентами, - зробили юридично правильний висновок про недоведеність з боку ОДПІ на виконання процесуального обов'язку, встановленого  нормою частини другої ст. 71 КАС України (у редакції, чинній на дату ухвалення оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанції), правомірності зменшення у податковому обліку позивача сум витрат та податкового кредиту. Оцінка доказів судами зроблена з дотриманням норм ст. 86 КАС України.  
Відсутність певних документів у платника податків та/або певні недоліки таких документів, не можуть бути беззаперечним доказом відсутності реального характеру поставки, тоді як інші докази, оцінені судами у судовому процесі підтверджують фактичне виконання поставки, а контролюючим органом не надано достовірних доказів на спростування цього факту. Із врахуванням цих висновків судами було також зроблено обґрунтований висновок про правомірність формування позивачем сум податкового кредиту за податковою накладною, виписаною від імені ФОП ОСОБА_6, яка містила певні недоліки.

Правильними є також і висновки судів попередніх інстанцій про безпідставність виключення зі складу витрат та податкового кредиту вартості комунальних послуг, сплачених у процесі експлуатації орендованих приміщень у СТ «Звягель». Відсутність обов'язку оплати таких послуг у договорі оренди за встановлення фактично понесених витрат, які відповідають цілям господарської діяльності платника податків та є необхідними при здійсненні такої діяльності не може бути визнано обґрунтованою підставою для виключення цих витрат та податкового кредиту зі складу податкового обліку.

Правильними є також і висновки судів попередніх інстанцій про правомірність віднесення позивачем до складу витрат оплати праці працівників, які одночасно перебували у трудових відносинах із іншими роботодавцями. 
Відповідно до пункту 142.1  ст.142 ПК до складу витрат платника податку включаються витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають нараховані витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів, робіт, послуг, витрати на оплату авторської винагороди та за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін, (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами розділу IV цього Кодексу).
Вказані норми ПК не ставлять у залежність можливість включення оплати праці працівників до складу витрат платника податків - роботодавця від того, чи перебувають такі працівники у трудових відносинах із іншими роботодавцями. Такі мотиви зменшення відповідачем витрат позивача не ґрунтуються на нормах ПК.
Доводи, наведені відповідачем у касаційній скарзі, не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, а відтак відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до частини 1 ст. 350 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Новоград-Волинської об`єднаної державної податкової інспекції залишити без задоволення. 
Постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 28.05.2015 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 15.09.2015  залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя: | І.А. Васильєва
Судді: | С.С. Пасічник
| В.П. Юрченко