ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
19 березня 2019 року
м. Київ 
справа № 380/157/14-к
провадження № 51-528км18
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 , 
захисника                                         ОСОБА_6 ,
виправданої                                                  ОСОБА_7 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, на вирок Тетіївського районного суду Київської області від 16 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 03 квітня 2017 року за обвинуваченням 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки с. Дерганівка Ружинського району Житомирської області, жительки                      АДРЕСА_1 , у силу ст. 89 КК такої, що не має судимості, 
визнаної невинуватою та виправданої у висунутому обвинуваченні за ч. 1                        ст. 317 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Тетіївського районного суду Київської області від 16 січня 2017 року ОСОБА_8 визнана невинуватою у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 317 КК та виправдана за недоведеністю його вчинення. 
Згідно з вироком, ОСОБА_8 обвинувачувалася у тому, що вона 17 січня 2014 року близько 10.00 год, знаходячись за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 , надала ОСОБА_9 приміщення господарчої будівлі для вживання особливо небезпечного наркотичного засобу канабісу шляхом його куріння.
Виправдовуючи ОСОБА_8 , суд першої інстанції виходив з того, що надані органами досудового розслідуваннями доказами не доведено в судовому засіданні винуватість ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 317 КК. 
Апеляційний суд Київської області ухвалою від 03 квітня 2017 року залишив вирок суду першої інстанції без зміни. 
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які  їх подали
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Свої вимоги аргументує тим, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно відмовили стороні обвинувачення в допиті додаткових свідків з метою встановлення нових обставин, які мали значення для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Вважає необґрунтованим виправдування ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 317 КК за наявними в матеріалах кримінального провадження доказами. 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор у судовому засіданні підтримав касаційну скаргу і просив скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
В судовому засіданні захисник ОСОБА_6 заперечив щодо задоволення касаційної скарги та просив залишити судові рішення без зміни. 
Виправдана  ОСОБА_8 касаційну скаргу прокурора не підтримала і просила судові рішення залишити без зміни. 
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. 
Згідно п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону.
Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений                     ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме – винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Відповідно до вимог ст. 91 КПК у кримінальному провадженні наряду з іншим підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до змісту ст. 92 КПК обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в даному кримінальному провадженні зроблено не було. 
За змістом ст. 94 КПК оцінка доказів є виключно компетенцією суду, який постановив вирок. Суд касаційної інстанції установив, що суди першої та апеляційної інстанцій дотримались цих вимог закону. 
Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Як убачається з матеріалів провадження, суди першої та апеляційної інстанцій дослідивши в судовому засіданні докази надані стороною обвинувачення, в судових рішеннях виклали оцінку кожного доказу з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку та дійшли обґрунтованого висновку про те, що досліджені докази не доводять винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 317 КК.
При цьому, як правильно встановлено судами, ОСОБА_8 під час судового розгляду свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 317 КК не визнала та повідомила, що взагалі заборонила ОСОБА_9 вживати за місцем її проживання наркотичні засоби. 
Такі відомості повністю підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_9 , який в судовому засіданні зазначив, що ОСОБА_8 не надавала йому згоди на вживання за місцем її проживання наркотичних засобів і відмовилася вживати разом із ним. 
Показання вказаних осіб повністю узгоджуються між собою та з іншими доказами у кримінальному провадженні і не викликають сумнівів в їх достовірності. 
Також, відповідно до ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий  у порядку встановленому КПК. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Згідно ст. 87 КПК докази, отримані внаслідок здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу є недопустимими.
За змістом ст. 237 КПК огляд є слідчою (розшуковою) дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами КПК, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.
Відповідно до ч. 1 ст. 233 КПК ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якої метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді.
Згідно з ч. 2 ст. 233 КПК під іншим володінням особи розуміються транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення тощо, які знаходяться у володінні особи. 
За змістом ч. 2 ст. 234 КПК обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді місцевого загального суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування. 
Частиною 3 ст. 233 КПК визначено, що прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У такому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді. 
Втім, як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, в матеріалах кримінального провадження відсутній дозвіл власника домоволодіння ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 , на проникнення до житла чи іншого її володіння.
Крім того, виходячи з системного тлумачення норм кримінального процесуального закону, підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі. Без наявності такої інформації проведення огляду місця події не допускається. 
Разом з тим, в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані, які б стали підставою для проведення 17 січня 2014 року огляду місця події у домоволодінні ОСОБА_10 . 
Отже, проведений органами досудового розслідування 17 січня 2014 року огляд місця події фактично є обшуком, який згідно приписів ч. 2 ст. 234 КПК здійснюється лише на підставі ухвали слідчого судді.
Оскільки з зазначеним клопотанням до слідчого судді прокурор, слідчий не звертались, тому згідно з ч. 3 ст. 233 КПК встановлені внаслідок такої слідчої дії докази є недопустимими й не можуть бути використані при прийнятті процесуальних рішень.
Зважаючи на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком про те, що вказана слідча дія відбулася з порушенням вимог кримінального процесуального закону, а протокол огляду місця події від 17 січня 2014 року та таблиця зображень до нього правомірно були визнані недопустимими доказами. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій на підставі об`єктивної оцінки кожного, наданого стороною обвинувачення, доказу з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку було зроблено обґрунтований висновок про недоведення винуватості  ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 317 КК та необхідність виправдання останньої.
Доводи прокурора, аналогічні наведеним у касаційній скарзі, у тому числі, щодо повторного допиту свідка ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , були ретельно перевірені судом апеляційної інстанції, який, розглядаючи апеляційну скаргу прокурора на вирок суду першої інстанції, проаналізував їх, дав на них вичерпні відповіді, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав її необґрунтованою.
Таким чином, суд касаційної інстанції приходить до висновку, що доводи касаційної скарги прокурора, є необґрунтованими, зводяться по суті до переоцінки доказів у кримінальному провадженні, котрим дана оцінка в їх сукупності за внутрішнім переконанням суду. Судові рішення належним чином вмотивовані та відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, які би тягли за собою безумовне скасування судових рішень, суд касаційної інстанції не вбачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфу 3 розділу                 4 Закону України № 2147- VIII від 03 жовтня 2017 року, 
ухвалив: 
Вирок Тетіївського районного суду Київської області від 16 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 03 квітня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню
не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                              ОСОБА_2                                     ОСОБА_3