Постанова                                                 
Іменем України
03 квітня 2019 року
м. Київ
 
справа № 362/2040/16-ц
 
провадження № 61-27559св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_2,
представник позивача - ОСОБА_3 ,
відповідач - публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,
представник відповідача - Головко Олександр Сергійович,
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Палладій Наталія Вікторівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2017 року у складі судді Орди О. О. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16 травня 2017 року у складі колегії суддів: Сліпченка О. І., Гуля В. В., Іванової І. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк»), третя    особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу                   Палладій Н. В ., про визнання договорів іпотеки припиненими та зняття заборони відчуження нерухомого майна.
 
Позов мотивовано тим, що 22 листопада 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» (далі - ВАТ «Родовід Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір. У забезпечення виконання зобов`язань за указаним договором між банком та останньою було укладено договори іпотеки від 22 листопада 2007 року, предметом договорів яких були: земельна ділянка, площею 0,250 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1 ; земельна ділянки, площею 0,250 га, яка знаходиться                 за адресою:      АДРЕСА_1, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року                            у задоволенні позову ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_2 , як спадкоємця померлої ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено у зв`язку з пропуском позовної давності, яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 вересня 2015 року було залишено без змін.
 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_2 просив суд визнати указані договори іпотеки, укладені 22 листопада 2007 року між ПАТ «Родовід Банк» та                    ОСОБА_4 , припиненими, зняти заборону відчуження нерухомого майна та вилучити вказані записи із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
 
Рішення міськрайонного суду мотивовано тим, що відмова Шевченківського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог  ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором через пропуск позовної давності не є передбаченою законом підставою для припинення договору іпотеки.
 
Короткий зміст ухвали апеляційного суду
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 16 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2017 року залишено без змін.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що договори іпотеки від 22 листопада 2007 року, укладені між ПАТ «Родовід Банк» і позичальником ОСОБА_4 , є дійсними для набувача відповідного нерухомого майна, тобто й для ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 Тому висновки суду першої інстанції про те, що відмова у задоволенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором через пропуск позовної давності не є передбаченою законом підставою для припинення договору іпотеки, є обґрунтованими. Вказане може бути підставою для відмови у задоволенні позову банку про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до вимог статті 266 ЦК України.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм чинного законодавства. Посилався на те, що 02 липня 2015 року Шевченківським районним судом м. Києва було ухвалено рішення, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 вересня 2015 року, у справі за позовом                ПАТ «Родовід Банк» до нього, як спадкоємця позичальника, відповідно до якого відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Родовід Банк» про стягнення грошових коштів за кредитним договором від 22 листопада 2007 року. Судом було встановлено, що банк втратив право на пред`явлення до спадкоємців будь-яких вимог за указаним кредитним договором внаслідок пропуску позовної давності. Судами першої та апеляційної інстанцій не було у повному обсязі з`ясовано обставини справи, не надано їм належної оцінки, не проведено повного дослідження доказів, внаслідок чого неправильно застосовано норми матеріального права для вирішення указаної справи. Суди попередніх інстанцій не взяли до уваги те, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Кредитний договір було укладено 22 листопада 2007 року терміном на чотири роки, тобто до 22 листопада 2011 року, у зв`язку з чим іпотека має похідний характер від основного зобов`язання. Відповідно до пункту 5.4. договору іпотеки від 22 листопада 2007 року договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення і діє до повного розрахунку іпотекодавця з іпотекодержателем за основним зобов`язанням. У такому випадку і кредитний договір, і договір іпотеки, як похідне від основного зобов`язання, є припиненими, так як закінчилися строки дії договорів. Крім того, банк не звертався до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, так як сплила позовна давність. Пропущена позовна давність при стягненні основного зобов`язання (боргу) є підставою для припинення похідного зобов`язання (іпотеки). Зазначав, що він не є новим власником предмета іпотеки, не може оформити своє право власності на нерухоме майно після смерті іпотекодавця, у зв`язку з забороною банку на відчуження нерухомого майна, оскільки банк зловживає своїм правом. Також посилався на те, що строк дії кредитного договору закінчився, а це є підставою для припинення іпотечного договору. Відповідач своїми діями порушує його право на оформлення спадщини, так як власником і правонаступником за договором іпотеки він може бути після реєстрації спадщини, тобто оформлення права власності на нерухоме майно. Строк дії договорів іпотеки від 22 листопада                2007 року може бути визнаний також припиненим у зв`язку із закінченням строку його дії.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2017 року було відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Родовід Банк», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Палладій Н. В ., про визнання договорів іпотеки припиненими та зняття заборони відчуження нерухомого майна та витребувано указану справу з Васильківського міськрайонного суду Київської області.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27 березня 2019 року справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Родовід Банк», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Палладій Н. В. , про визнання договорів іпотеки припиненими та зняття заборони відчуження нерухомого майна призначено до розгляду.
 
Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу
 
У серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення на касаційну скаргу від ПАТ «Родовід Банк», у якому банк посилався на те, що рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є законними та обґрунтованими, ухваленими з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи касаційної скарги                ОСОБА_2 є безпідставними, договори іпотеки від 22 листопада 2007 року, укладені між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_4 , є дійсними для набувача відповідного нерухомого майна, тобто для спадкоємця померлого іпотекодавця, тому скарга не підлягає задоволенню.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що 22 листопада 2007 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», і ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит                     у розмірі 80 000,00 доларів США строком до 22 листопада 2011 року включно                      зі сплатою 14 % річних.
 
У забезпечення виконання зобов`язань за указаним кредитним договором              22 листопада 2007 року між банком і позичальником було укладено договори іпотеки, згідно з якими ОСОБА_4 передала в іпотеку банку належну їй земельну ділянку, площею 0,250 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1 , та земельну ділянку, площею 0,250 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення - для будівництва та обслуговуванняжитлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_4 померла. Після її смерті спадщину прийняв її син – ОСОБА_2 
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 вересня                    2015 року, у задоволенні позову ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено з тих підстав, що банк пропустив позовну давність для звернення до суду за захистом своїх прав.
 
2.    Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.
 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини третьої статті 60 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
 
Згідно з частиною другою статті 523 ЦК України, яка встановлює правові наслідки заміни боржника у зобов`язанні, який одночасно є і заставодавцем (іпотекодавцем), застава, встановлена первісним боржником, зберігається після заміни боржника, якщо інше не встановлене договором або законом.
 
Такі ж приписи містить стаття 23 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна.
 
Пунктом 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (стаття 23 Закону України «Про іпотеку»).
 
Аналогічна правова позиція про те, що у разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов`язанні, викладена у постанові Верховного Суду України від 17 квітня                   2013 року у справі № 6-18цс13.
 
Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).
 
Сплив позовної давності як підставу для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.
 
При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
 
Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.
 
Згідно зі статтею 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
 
Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.
 
У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.
Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності само по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України).
 
У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними і прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.
 
Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.
 
Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється.
 
Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
 
Підстави припинення іпотеки окремо визначені в Закону України «Про іпотеку». Зміст цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.
 
Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням.
 
Таким чином, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) само по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».
 
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17 та від 05 липня 2017 року у справі                  № 6-1840цс16, Верховним Судом у постанові від 18 липня 2018 року у справі                       № 537/6072/16, провадження № 61-35327св18.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 , суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, виходили із того, що договори іпотеки від 22 листопада 2007 року, укладені між ПАТ «Родовід Банк» і позичальником ОСОБА_4 , є дійсними для набувача відповідного нерухомого майна, тобто й для ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 Тому суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що відмова Шевченківського районного суду       м. Києва від 02 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором через пропуск позовної давності не є передбаченою законом підставою для припинення договору іпотеки.
 
Доводи касаційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, неповне з`ясування судами обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права при їх ухваленні не знайшли свого підтвердження і спростовуються належними та допустимими доказами у справі.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення залишити без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 січня               2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16 травня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                                           О. В. Білоконь
 
Б. І. Гулько
 
Є. В. Синельников
 
С. Ф. Хопта