Постанова
Іменем України
 
22 квітня 2019 року
м. Київ
 
справа № 577/1588/17
 
провадження № 61-37570св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - Конотопська об'єднана державна податкова інспекція,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанови апеляційного суду Сумської області від 16 травня 2018 року у складі колегії суддів: Біляєвої О. М., Кононенко О. Ю., Криворотенка В. І.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ:
 
Короткий зміст позовних вимог:
 
У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Конотопської об?єднаної державної податкової інспекції про зобов?язання внести запис до трудової книжки, стягнення невиплаченої при звільненні належної суми та компенсацію за невикористану відпустку у зв?язку з навчанням.
 
Позовна заява мотивована тим, що з 01 вересня 1996 року ОСОБА_4 був прийнятий на роботу на посаду старшого державного інспектора Державної податкової інспекції по Конотопському району. У зв'язку з об'єднанням 
26 листопада 1996 року Державної податкової інспекції по Конотопському району та Державної податкової інспекції міста Конотоп з 14 січня 1997 року був переведений до Об'єднаної Державної податкової інспекції.
 
Однак у трудову книжку та відповідні архівні дані не був внесений запис про його роботу у відповідача з 01 вересня 1996 року по 14 січня 1997 року. 
 
ОСОБА_4 не був згоден з рішенням відповідача від 30 травня 2000 року про скорочення штату, проте його заперечення не були розглянуті комісією по трудових спорах. 
 
До пред'явлення позову до суду Конотопська об'єднана державна податкова інспекція не провела з позивачем повного розрахунку при звільненні, а саме: не виплатила заробітну плату за період роботи з 01 вересня 1996 року по 
14 січня 1997 року в Державній податковій інспекції по Конотопському району; компенсацію за невикористану відпустку у зв'язку з навчанням.
 
ОСОБА_4 просив зобов'язати відповідача внести запис до його трудової книжки про час роботи в Державній податковій інспекції по Конотопському району з 01 вересня 1996 року по 13 січня 1997 року і відповідні зміни в архівні дані, стягнути на його користь невиплачені при звільненні належні суми, у тому числі компенсацію за невикористану відпустку у зв'язку з навчанням.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:
 
Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24 січня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
 
Рішення мотивовано тим, що факт роботи ОСОБА_4 у відповідача у спірний період не встановлений, а тому вимоги про внесення записів до трудової книжки і відповідних змін до архівних документів необґрунтовані. Відповідачем дотримані встановлені статтею 116 КЗпП України строки розрахунку при звільненні 31 травня 2000 року позивача. Підстави для стягнення компенсації за додаткову відпустку у зв'язку з навчанням відсутні, оскільки позивач зарахований на навчання до Сумського державного університету при Конотопському Індустріально-педагогічному технікумі 
02 червня 2000 року, тобто після звільнення. Крім того, відповідачем зроблена заява про застосування строків позовної давності.
 
Додатковим рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 02 березня 2018 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави 1 280,00 грн судового збору.
 
Додаткове рішення мотивовано тим, що ухвалою суду було відстрочено сплату судових витрат до ухвалення судового рішення у справі, однак суд, що ухвалив рішення, не вирішив питання розподілу судових витрат.
 
Постановою апеляційного суду Сумської області від 16 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення.
 
Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24 січня 2018 року скасовано.
 
У задоволенні позовних вимог відмовлено.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що справу розглянуто неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими. Ці порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення (пункти 1, 2 частина третя статті 376 ЦПК).
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що факт роботи ОСОБА_4 у відповідача у спірний період не встановлений, а тому вимоги про внесення записів до трудової книжки і відповідних змін до архівних документів необґрунтовані. Відповідачем дотримані встановлені статтею 116 КЗпП України строки розрахунку при звільненні 31 травня 2000 року позивача. Підстави для стягнення компенсації за додаткову відпустку у зв'язку з навчанням відсутні, оскільки позивач зарахований на навчання до Сумського державного університету при Конотопському Індустріально-педагогічному технікумі 02 червня 2000 року, тобто після звільнення.
 
Постановою апеляційного суду Сумської області від 16 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення.
 
Додаткове рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області 
від 02 березня 2018 року скасовано.
 
Скасовуючи додаткове рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 02 березня 2018 року, апеляційний суд виходив із того, що у разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:
 
02 червня 2018 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв'язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанови апеляційного суду Сумської області від 16 травня 2018 року та направити справу на розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.
 
Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що судом надана неналежна оцінка доказам наявним в матеріалах справ, не надана оцінка показам свідків.
 
Доводи інших учасників справи:
 
22 серпня 2018 року Конотопська об'єднана державна податкова інспекція через засоби поштового зв'язку подала до Верховного Суду відзив, в якому просить у задоволенні касаційної скарги відмовити.
 
Відзив мотивовано тим, що постанова апеляційного суду Сумської області 
від 16 травня 2018 року повністю відповідає вимогам матеріального права України і винесена відповідно до вимог процесуального права.
 
Касаційна скарга заявника не містить посилання на норми законів України, які були порушені під час розгляду справи апеляційним судом. Суть касаційної скарги зводиться до того, що позивач не задоволений прийнятою постановою та повторює вимоги, які були об'єктивно, всебічно та в повному обсязі досліджені судом.
 
Касаційна скарга є безпідставною.
 
Додаткові доводи заявника:
 
25 серпня 2018 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв'язку подав до Верховного Суду заперечення на відзив Конотопської об'єднаної державної податкової інспекції.
 
Заперечення ОСОБА_4 на відзив мотивовано тим, що він є неправдивим.
 
Рух касаційної скарги:
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Конотопського міськрайонного суду Сумської області.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ: 
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи наведені у відзиві на касаційну скаргу, аргументи наведені у заперечені на відзив на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Оцінка аргументів учасників справи й висновків суду апеляційної інстанції:
 
У справі, яка переглядається, судом апеляційної інстанції встановлено, що 
14 січня 1997 року ОСОБА_4 був прийнятий на роботу на посаду державного податкового інспектора відділу державного реєстру фізичних осіб Державної податкової адміністрації у місті Конотоп Сумської області за рішенням конкурсної комісії, про що на підставі письмової заяви позивача був виданий наказ від 14 січня 1997 року № 9-О і внесений відповідний запис до трудової книжки.
 
Наказом Конотопської об'єднаної державної податкової інспекції Сумської області від 31 травня 2000 року № 18-О позивач звільнений у зв'язку із скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України з 31 травня 2000 року з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за період з 14 січня 2000 року по 31 травня 2000 року.
 
Відповідно до Указу Президента України від 22 серпня 1996 року № 760/96 «Про утворення Державної податкової адміністрації України та місцевих державних податкових адміністрацій», наказу Державної податкової адміністрації в Сумській області від 25 листопада 1996 року № 110 «Про утворення Державної податкової адміністрації та місцевих державних податкових адміністрацій» та наказу Конотопської Державної податкової адміністрації Сумської області від 26 листопада 1996 року № 1 «Про утворення державної податкової адміністрації» в.о. голови Конотопської податкової державної адміністрації Сумської області був виданий наказ № 2-Л 
від 26 листопада 1996 року «Про призначення та прийняття на роботу в Конотопську державну податкову адміністрацію Сумської області», згідно з яким ОСОБА_4 у переліку осіб, призначених в порядку переводу в Конотопську державну податкову адміністрацію Сумської області з 
26 листопада 1996 року, відсутній.
 
Згідно листа від 22 червня 2000 року № 53 та довідкою від 25 грудня 2001 року № 305 Конотопського Індустріально-педагогічного технікуму, ОСОБА_4 був переведений до Сумського державного університету із Слов'янського авіаційно-технічного коледжу на основі успішної доздачі розходжень у навчальних планах і зарахований 02 червня 2000 року на навчання до Сумського державного університету при Конотопському Індустріально-педагогічному технікумі, тобто після звільнення.
 
Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. 
 
Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи (стаття 24 КЗпП України в редакції на час виникнення спірних правовідносин). 
 
Основним документом про трудову діяльність працівника є трудова книжка, до якої заносяться, зокрема, відомості про роботу. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації понад п'ять днів, у тому числі на сезонних і тимчасових працівників (стаття 48 КЗпП України).
 
Порядок ведення трудових книжок врегульований Інструкцією, затверджено наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року 
№ 58, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за 
№ 110 із змінами і доповненнями. Так, пунктом 2.4 (у редакції станом на 
01 вересня 1996 року) передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). 
 
Виходячи з аналізу наведених норм, укладення трудового договору має бути оформлено наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу, після видання якого у трудову книжку вноситься запис про прийняття на роботу у точній відповідності тексту наказу.
 
Разом з тим, статтею 24 КЗпП України в редакції на час виникнення спірних правовідносин передбачалось, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи.
 
Отже, для внесення до трудової книжки запису про прийняття на роботу, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи, необхідною умовою є встановлення в судовому порядку факту укладення трудового договору.
 
Суд апеляційної інстанції встановив, що у трудовій книжці ОСОБА_4 відсутній запис про роботу у відповідача в період з 01 вересня 1996 року по 
13 січня 1997 року. Судового рішення про встановлення такого юридичного факту матеріали справи не містять. Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_4 пояснював, що до пред'явлення даного позову не звертався до суду за захистом порушеного права неправомірними діями відповідача. Тому висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про зобов'язання відповідача внести до трудової книжки відповідний запис про його роботу в Державній податковій інспекції по Конотопському району є правильним, оскільки відсутні правові підстави для їх задоволення. 
 
У зв'язку з наведеним також є правильним висновок суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав і для задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідача внести відповідні зміни до архівних документів і проведення розрахунку з невиплаченої заробітної плати за період з 01 вересня 1996 року по 13 січня 1997 року.
 
Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
 
Встановивши, що додаткова відпустка у зв'язку з навчанням не належить до виду щорічних відпусток, визначених пунктом 1 статті 4 Закону України «Про відпустки», тому також є правильним висновок апеляційного суду про те, що у разі звільнення працівника грошова компенсація за всі не використані ним дні додаткової відпустки у зв'язку з навчанням не виплачується.
 
Також є правильним висновок апеляційного суду про скасування додаткового рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 02 березня 2018 року, оскільки у разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу та підлягає скасуванню.
 
Щодо доводів касаційної скарги:
 
Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, яким у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду Сумської області від 16 травня 2018 року та постанову апеляційного суду Сумської області від 16 травня 
2018 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Постанову апеляційного суду Сумської області від 16 травня 2018 року та постанову апеляційного суду Сумської області від 16 травня 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є. Червинська