ПОСТАНОВА
Іменем України

15 березня 2019 року 
Київ
справа №814/2615/17
адміністративне провадження №К/9901/63290/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Гончарової І.А., 
суддів - Ханової Р.Ф., Олендера І.Я. 
здійснивши попередній розгляд касаційної скарги ОСОБА_2
на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.09.2018 (колегія суддів: головуючий суддя - Вербицька Н.В.,  судді - Джабурія О.В., Кравченко К.В.) 
у справі №814/2615/17 
за позовом ОСОБА_2 
до Головного управління ДФС у Миколаївський області    
про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Миколаївський області (далі - ДФС) від 22.11.2017.

В обґрунтування  позовних вимог зазначив, що оскаржуваним податковим повідомленням - рішенням відповідач визначив суму податкового зобов'язання позивача з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік. При цьому ДФС не враховано, що зміни до податкового законодавства щодо визначення розміру податку відбулись 01.01.2016, що унеможливлює їх застосування на поточний рік. 

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 23.04.2018 (головуючий суддя - Устинов І.А.) позов задоволено: скасовано податкове повідомлення-рішення ДФС №2190-13 від 22.11.2017.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.09.2018 частково задоволено апеляційну скаргу ДФС, скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято  нове рішення, яким позов задоволено частково: 

визнано протиправним і скасовано податкове повідомлення-рішення ДФС № 2190-13 від 22.11.2017 на суму грошового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізичними особами за 2016 рік у розмірі 3   307, 20 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просив її скасувати та залишити в силі рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23.04.2017. При цьому скаржник зазначив, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог невірно оцінивши залучені до справи докази та матеріали справи.

ДФС у своїх запереченнях на касаційну скаргу вважає постанову суду апеляційної інстанції законною та обґрунтованою.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 22.07.2014 є власником АДРЕСА_1, загальною площею 861, 6 кв.м.

22.11.2017 ДФС прийнято податкове повідомлення-рішення №2190-13, яким позивачу визначено податок на майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік у розмірі 48 745, 70 грн.

Податок на майно, відмінне від земельної ділянки відповідно до статті 10 Податкового Кодексу України, віднесено до місцевих податків, рішення про встановлення яких приймають відповідні органи місцевого самоврядування.

Рішенням Миколаївської міської ради від 18.06.2015 № 48/9 затверджено Положення про податок на майно у новій редакції на підставі рішення, яким встановлено ставку податку з розрахунку на календарний рік у розмірі 2% від мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр.

Питання справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки внормовано положеннями Податкового Кодексу України, зокрема статтею 266, відповідно до підпункту 266.1.1. якої платниками податку є фізичні особи, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

На час виникнення спірних правовідносин пп. 266.7.1 п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України визначено, що обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку:

а) за наявності у власності платника податку одного об'єкта житлової нерухомості, в тому числі його частки, податок обчислюється, виходячи з бази оподаткування, зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку;

ґ) за наявності у власності платника податку об'єкта (об'єктів) житлової нерухомості, у тому числі його частки, що перебуває у власності фізичної чи юридичної особи - платника податку, загальна площа якого перевищує 300 квадратних метрів (для квартири) та/або 500 квадратних метрів (для будинку), сума податку, розрахована відповідно до підпунктів "а"-"г" цього підпункту, збільшується на 25000 гривень на рік за кожен такий об'єкт житлової нерухомості (його частку).

Задовольнивши адміністративний позов у повному обсязі, суд першої інстанції, проаналізувавши положення Податкового Кодексу України щодо врегулювання питань справляння транспортного податку, дійшов висновку про незаконність дій контролюючого органу щодо визначення позивачу суми грошового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Натомість, правильно застосувавши норми матеріального права та надавши належну оцінку всім доводам та запереченням сторін, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення адміністративного позову, врахувавши, що при визначенні суми грошового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, ДФС не врахувала пільги, встановлені п.2.6.1 Положення Про податок на майно, затвердженого рішенням Миколаївської міськради від 18.06.2015, відповідно до якого база оподаткування об'єкта житлової нерухомості, що перебуває у власності фізичної особи платника податку, зменшується для квартир, незалежно від їх кількості на 120 метрів. З огляду на це, судом апеляційної інстанції зроблено перерахунок суми грошового зобов'язання та зменшено його суму.

Колегія суддів Касаційного адміністративного суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції та вважає безпідставними доводи касаційної виходячи с такого.

Законом України від 24 грудня 2015 року N909-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» змінено редакцію підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 Податкового Кодексу України та доповнено підпунктом "ґ" такого змісту:

"ґ) за наявності у власності платника податку об'єкта (об'єктів) житлової нерухомості, у тому числі його частки, що перебуває у власності фізичної чи юридичної особи - платника податку, загальна площа якого перевищує 300 квадратних метрів (для квартири) та/або 500 квадратних метрів (для будинку), сума податку, розрахована відповідно до підпунктів "а" - "г" цього підпункту, збільшується на 25 000 гривень на рік за кожен такий об'єкт житлової нерухомості (його частку)".

Вказані зміни набули чинності з 01.01.2016, відтак, запровадження на 2016 рік механізму визначення розміру податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з урахуванням внесених змін до Податкового Кодексу України, не суперечить вимогам статті 4.1.9. цього Кодексу щодо принципу стабільності податкового законодавства та положенням частини 3 статті 27 Бюджетного кодексу України, якою обумовлено, що  закони України або їх окремі положення, які впливають на показники бюджету (зменшують надходження бюджету та/або збільшують витрати бюджету) і приймаються після 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим. 

Також помилковим є посилання позивача на відсутність в Положенні Про податок на майно, затвердженому рішенням Миколаївської міськради від 18.06.2015, можливості збільшувати розмір податку на 25 000 гривень на рік в залежності від розміру загальної  площі об'єкту нерухомості, оскільки системний аналіз статті 266 Податкового Кодексу України дає підстави для висновку про субсидіарне застосовування контролюючими органами положення п.п. "ґ" підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 Податкового Кодексу України при обчисленні суми податку.

Щодо тверджень скаржника про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права в зв'язку з розглядом справи за відсутності представника позивача, колегія суддів Касаційного адміністративного суду враховує наступне.
З долученої до матеріалів справи довіреності (а.с.9) вбачається, що ОСОБА_2 вповноважив Крючковського С.О.  представляти його інтереси в суді.

Під час апеляційного розгляду справи до матеріалів справи долучено копію ордера щодо надання позивачу правової допомоги адвокатом Крючковським С.О.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.08.2018, з урахуванням заяви позивача про розгляд справи за його участі, призначено розгляд апеляційної скарги ДФС на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23.04.2017 у відкрите судове засідання на 05.09.2018.

20.08.2018 до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання адвоката Крючковського С.О.  про відкладення розгляду справи мотивоване тим, що 05.09.2018 останній приймає участь в розгляді іншої справи в Ленінському районному суді м. Миколаєва.

05.09.2018 Одеським апеляційним адміністративним судом, в зв'язку із неявкою сторін, розглянуто справу за апеляційною скаргою ДФС на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23.04.2017 в порядку письмового провадження.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відтак, розгляд справи судом апеляційної інстанції в письмовому провадженні в зв'язку з неявкою учасників справи в судове засідання відбувся без порушень вимог процесуального закону, оскільки відсутні підстави вважати, що справу не можна було вирішити за наявними у справі матеріалами та на підставі наявних у ній доказів.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують правильність доводів, якими мотивовано постанову суду апеляційної інстанції, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права, що регламентують спар вині правовідносини та норм процесуального права, відтак не дають підстав вважати висновки суд апеляційної інстанцій помилковими, а застосування судом норм матеріального та процесуального права - неправильним. 

Згідно з частиною 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд апеляційної інстанцій не допустив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення чи вчиненні процесуальних дій.     

Відповідно до частини 3 статті 343 КАС України суд касаційної інстанції, здійснивши попередній розгляд справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 343, 350, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, -  

П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.09.2018 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Судді                                        І.А. Гончарова  
   
                                    Р.Ф. Ханова

                                                                                                                    І.Я. Олендер