Постанова
Іменем України
 
06 лютого 2019 року
місто Київ
справа № 466/3856/16-ц
провадження № 61-16379св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс»,
відповідач - ОСОБА_3,
третя особа - Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2016 року у складі судді Зими І. Є. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 23 березня 2017 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс», товариство) 26 квітня 2016 року звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомими майном шляхом виселення відповідача із квартири № АДРЕСА_1 яка належить товариству на праві приватної власності.
Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 18 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк», банк), правонаступником якого у спірних правовідносинах є ТОВ «ФК «Вектор Плюс», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 1301/0408/71-054. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між банком та відповідачем укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Антоновою В. І., згідно з умовами якого ОСОБА_3 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1
У зв'язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору, зокрема неповерненням кредиту та несплатою процентів і комісій за користування таким, ТОВ «ФК «Вектор Плюс» у позасудовому порядку врегулювало питання звернення стягнення на предмет іпотеки. 11 вересня 2015 року товариство набуло право власності на зазначену квартиру в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
На момент звернення до суду з позовом відповідач продовжувала проживати у зазначеній квартирі, відмовлялася звільнити спірне житлове приміщення добровільно.
Під час розгляду справи позовні вимоги були доповнені, позивач просив також виселити зі спірного житла неповнолітнього сина відповідача, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який згідно з довідкою ЛКП «Рясне-402» з 09 жовтня 2009 року зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1
Стислий виклад заперечень відповідачів
Відзив на позовну заяву не надходив.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2016 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відмовлено за безпідставністю.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що квартира АДРЕСА_1 що була предметом іпотеки, набута ОСОБА_3 за рахунок грошових коштів, які вона отримала за кредитним договором.
Зі змісту долученої до матеріалів справи копії письмової вимоги про виселення встановлено, що така вимога направлялась ОСОБА_3 та була залишена нею без відповідного реагування. У матеріалах справи відсутні відомості щодо вручення письмової вимоги про виселення відповідача. Наявність відомостей про відправлення зазначених вимог не може свідчити про їх вручення. Направлена вимога стосується лише виселення ОСОБА_3 та в ній не зазначено про неповнолітню дитину відповідача, хоча позивач просив також про виселення й ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що суперечить вимогам статті 18 Закону України «Про охорону дитинства».
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23 березня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2016 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначив, що відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постановах від 18 лютого 2015 року у справі № 6-39цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, від 14 грудня 2016 року у справі № 6-1141цс16 щодо застосування статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР, особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою. 
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «ФК «Вектор Плюс» просило скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 23 березня 2017 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права. Заявник зазначає, що висновок суду про невручення відповідачу письмової вимоги про виселення не відповідає обставинам справи, оскільки у матеріалах справи наявна копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_3 У тексті вимоги зазначено, що вона стосується усіх осіб, які зареєстровані у квартирі, яка була предметом іпотеки, при цьому ОСОБА_3 є законним представником своєї неповнолітньої дитини, а тому вручення відповідачу як законному представнику вимоги є достатнім. На момент укладення іпотечного договору неповнолітній ОСОБА_5 у квартирі, яка передавалась в іпотеку, не був зареєстрований, ОСОБА_3 зобов'язувалась не передавати предмет іпотеки у користування без попередньої згоди з іпотекодержателем. Позивач згоду на реєстрацію ОСОБА_5 у зазначеній квартирі не надавав. У постановах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1196цс15, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 зроблено висновок про можливість виселення неповнолітніх осіб з іпотечного житла. Щодо відсутності у матеріалах справи доказів, що квартира, яка передавалась в іпотеку, придбана за рахунок кредитних коштів, то заявник зазначив, що дата укладення кредитного договору співпадає із датою укладення договору купівлі-продажу квартири, що свідчить про придбання квартири за кредитні кошти, а тому до спірних правовідносин не підлягає застосуванню частина друга статті 109 ЖК Української РСР.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзиви на касаційну скаргу не надходили.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 11 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у квітні 2018 року.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 18 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого у спірних правовідносинах є ТОВ «ФК «Вектор Плюс», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 1301/0408/71-054. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між банком та відповідачем 18 квітня 2008 року укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Антоновою В. І., згідно з умовами якого ОСОБА_3 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1
У зв'язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору, зокрема неповерненням кредиту, несплатою процентів та комісій за користування ним, ТОВ «ФК «Вектор Плюс» у позасудовому порядку врегулювало питання звернення стягнення на предмет іпотеки. 11 вересня 2015 року товариство набуло право власності на зазначену квартиру в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до довідки ЛКП «Рясне-402» від 30 травня 2016 року за адресою спірного житла з 09 жовтня 2009 року зареєстровані та проживають відповідач та її неповнолітній син, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Письмова вимога про виселення направлялась ОСОБА_3 Втім, у матеріалах справи відсутні відомості щодо вручення цієї письмової вимоги про виселення відповідача. Наявність відомостей про відправлення зазначених вимог не може свідчити про їх вручення. Також ця вимога стосується лише виселення ОСОБА_3 та в ній не зазначено питання виселення неповнолітньої дитини відповідача
Судам першої та апеляційної інстанцій не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що квартира АДРЕСА_1 що була предметом іпотеки, набута ОСОБА_3 за рахунок коштів, які вона отримала за кредитним договором.
Оцінка аргументів касаційної скарги 
Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі 
№ 6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку»та частини третьої статті 109 ЖК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. 
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення осіб без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення осіб без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.
Аналогічний висновок висловлено і в постанові від21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Оцінка дотримання процедури звільнення попереднім власником житлового приміщення, що є предметом іпотеки
У справі, що розглядається, новий власник, який набув право власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник, який втратив право власності на житло, відмовляється виселятися з нього.
Враховуючи, що до ТОВ «ФК «Вектор Плюс» перейшло право власності на предмет іпотеки у позасудовий спосіб, то до спірних правовідносин застосовуються положення частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР, відповідно до яких після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Аналіз частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що кредитор має право на примусове виселення громадян, які проживають у житловому приміщенні, яке було предметом іпотеки, лише у разі невиконання ними вимог про добровільне виселення протягом одного місяця з дня отримання такої вимоги.
Відповідно до пункту 2 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (далі - Правила надання послуг поштового зв'язку), рекомендоване поштове відправлення - це реєстрований лист, поштова картка, бандероль, секограма, дрібний пакет, мішок «M», які приймаються для пересилання без оцінки відправником вартості його вкладення.
Реєстроване поштове відправлення - це поштове відправлення, яке приймається для пересилання з видачею розрахункового документа, пересилається з приписуванням до супровідних документів та вручається одержувачу під розписку.
Відповідно до пункту 99 Правил надання послуг поштового зв'язку рекомендовані поштові відправлення, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об'єкті поштового зв'язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім'ї за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв'язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками.
З огляду на зазначене особа вважається належно повідомленою про вимогу про виселення із житлового приміщення лише в тому разі, якщо кредитор не тільки відправив на адресу такого боржника вимогу, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. 
Суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши матеріали справи, зібрані у ній докази, не встановили факту отримання відповідачем вимоги про виселення її та усіх осіб, які проживають у квартирі, що була передана в іпотеку.
Зважаючи на наведене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що позивач не дотримався вимог щодо виселення осіб з іпотечного житла є обґрунтованими. Виключно у разі невиконання такої вимоги кредитора боржник може бути виселений з іпотечного майна за рішенням суду.
Оцінка джерел набуття предмета іпотеки попереднім власником
Під час оцінки доводів касаційної скарги щодо неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій правил частини другої статті 109 ЖК Української РСР Верховний Суд врахував, що позивачем у судах першої та апеляційної інстанцій не доведено, що квартира придбана відповідачем за рахунок кредитних коштів. Доводи про те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна та договір кредиту укладені одного дня не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, що житлове приміщення, з якого позивач просить виселити відповідача, придбано не за рахунок кредитних коштів.
Верховний Суд наголошує на тому, що доведення певних обставин не може ґрунтуватися на припущеннях.
При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
Враховуючи, що позивач не довів придбання квартири, що була предметом іпотеки за кредитні кошти, а також наявність іншого житла у відповідача для проживання чи житла, яке має бути надано особі одночасно з виселенням, висновки судів про відмову у задоволенні позову є законними та обґрунтованими.
Дотримання принципу змагальності та диспозитивності цивільного процесу
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 11 ЦПК України 2004 року, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 57 ЦПК України 2004 року).
Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Зазначене правило діє, якщо в нормах матеріального права не має вказівки про перерозподіл обов'язків доказування.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до частин другої та третьої статті 27 ЦПК України 2004 року особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.
Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторін. 
Враховуючи, що позивачем докази придбання квартири, з якої товариство просить виселити відповідача, не надано до суду першої інстанції, докази на доведення існування цих обставин надано до суду касаційної інстанції, який відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України позбавлений права досліджувати докази у справі, надавати їм правову оцінку, наведені доводи касаційної скарги щодо придбання квартири за рахунок кредиту відхилені Верховним Судом.
Позивач, не надавши такі докази на обґрунтування позовних вимог до суду як першої, так й апеляційної інстанції, реалізував належні йому процесуальні права на власний розсуд. Верховний Суд не встановив наявності об'єктивних перешкод у заявника для своєчасного подання доказів, поважних причин їх неподання.
Одночасно Верховний Суд погоджується з доводами заявника, що реєстрація неповнолітнього у квартирі, що була предметом іпотеки, без згоди іпотекодержателя є порушенням пункту 9.1 договору іпотеки. Проте такі порушення не впливають на правомірність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували наведені норми матеріального права, дали належну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивач зобов'язаний була довести обставини, на які посилався на підтвердження позову, у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність факту набуття за рахунок кредитних коштів квартири, що була предметом іпотеки. З цих підстав суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтовані висновки про відмову у задоволенні позову.
Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Наведене дає підстави для висновку, що касаційна скарга ТОВ «Вектор Плюс» підлягає залишенню без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
Розподіл судових витрат
За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про залишення без задоволення вимог касаційної скарги ТОВ «ФК «Вектор Плюс», витрати, понесені заявником у зв'язку з розглядом справи у судах апеляційної та касаційної інстанцій покладаються на нього.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 23 березня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                          В. А. Стрільчук

Судді                                                                                                           В. О. Кузнєцов
 
С. О. Погрібний

                                                                                                                      О. В. Ступак

                                                                                                                      Г. І. Усик