ПОСТАНОВА
Іменем України

18 березня 2019 року 
Київ
справа №804/11714/15
адміністративне провадження №К/9901/19596/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Гончарової І.А.,  суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області
на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2015 року (суддя - Турова О.М.)
та ухвалу  Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року (головуючий суддя - Головко О.В., судді - Суховаров А.В., Ясенова Т.І.)
у справі № 804/11714/15
за позовом Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Відпочивально-оздоровчий комплекс «Світанок»
про стягнення заборгованості, 
В С Т А Н О В И В:
У  серпні 2015 року Дніпродзержинська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (далі - Дніпродзержинська ОДПІ) звернулася до Дніпропетровсього окружного адміністративного суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Відпочивально - оздоровчий комплекс «Світанок» (далі - Товариство) про стягнення податкового боргу з орендної плати юридичних осіб у сумі 15 544,34 грн.
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.
Судові рішення мотивовані тим, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, який не відповідає процедурі стягнення суми податкового боргу, що унеможливлює задоволення позову.
Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просив їх скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов. 
При цьому в обґрунтування вимог касаційної скарги Дніпродзержинська ОДПІ зазначила, що висновки судів щодо відсутності підстав для стягнення податкового боргу є безпідставними, так як сума боргу в розмірі 5544,34 грн. є підтвердженою, податкова вимога відповідачу була надіслана 06 червня 2011 року, і оскільки податковий борг не переривався, підстав для надіслання нової податкової вимоги не було. Отже, відповідно до пп. 95.1-95.3 ст. 95, пп. 20.19 п. 20 ст. 20 Податкового кодексу України ці кошти підлягали стягненню з  відповідача.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження.
Відповідач своїм правом подати заперечення чи відзив на касаційну скаргу не скористався, що не перешкоджає розгляду справи.
09 лютого 2018 року касаційну скаргу передано до Верховного Суду в порядку, передбаченому Розділом VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, яка діє з 15 грудня 2017 року; далі - КАС України).
Підпунктом 4 пункту 1 Розділу VІІ Перехідних положень КАС України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Касаційний розгляд справи проведено в порядку письмового провадження відповідно до пункту 1 частини першої статті 345 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши і обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вбачає підстави для часткового  задоволення касаційної скарги з огляду на наступне.
Відповідно до статті 159 КАС України (в редакції, яка діяла до 15.12.2017), яка кореспондується з положеннями статті 242 КАС України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Справедливість судового рішення вимагає щоб такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Обираючи аргументи та приймаючи докази, суди мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін.
У Рішенні Європейського Суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» зазначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
Зазначеним вимогам  судові рішення  не відповідають з огляду на наступне.
Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджено  матеріалами справи, за відповідачем внаслідок несплати самостійно задекларованих  зобов'язань з орендної плати за землю обліковується податковий борг у сумі 15 544,34грн.
05 грудня 2011 року контролюючий орган виставив Товариству податкову вимогу форми «Ю» № 133 про сплату наявного на той час у відповідача податкового боргу на загальну суму 598,68 грн. та надіслав її засобами поштового зв'язку.
Відповідно до пункту 59.5 статті 59 Податкового кодексу України, оскільки наявний податковий борг після  виставлення Товариству податкової вимоги від 05 грудня 2011 року № 133 погашений не був, нова податкова вимога йому не надсилалася.   
За наведених обставин та у зв'язку з несплатою відповідачем зазначених сум грошових зобов'язань у добровільному порядку, позивач звернувся до суду з позовом про їх стягнення в судовому порядку.
Суд касаційної інстанції не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для відмови у позові у зв'язку з неправильним формулюванням позовних вимог з огляду на наступне. 
Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
За правилами підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин; далі - ПК України) платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Згідно з пунктом 36.1 статті 36 ПК України податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.
Як визначено підпунктом 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 ПК України, грошове зобов'язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.
Відповідно до підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.
Згідно з пунктом 59.1 статті 59 ПК України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
За змістом пункту 54.1 статті 54 ПК України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою.
Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги (пункт 95.2 статті 95 ПК України).
Отже, факт узгодження податкового зобов'язання має наслідком обов'язок платника податку сплатити таке зобов'язання у встановлений законом строк. Невиконання обов'язку зі сплати узгодженого податкового зобов'язання призводить до набуття таким зобов'язанням статусу податкового боргу, процедура стягнення якого визначається законом.
Відповідно до підпункту 19-1.1.22 пункту 19-1.1 статті 19-1 ПК України до функцій контролюючих органів належить здійснення погашення податкового боргу, стягнення своєчасно ненарахованих та/або несплачених сум єдиного внеску та інших платежів.
Згідно з підпунктом 20.1.34 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.
Пунктом 95.1 статті 95 ПК України визначено, що контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.
Системний аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що контролюючий орган може звернутися до адміністративного суду з позовом про стягнення податкового боргу з платників податків із дотриманням відповідних умов, встановлених пунктом 95.2 статті 95 ПК України, які надають право на примусове стягнення податкового боргу.
У контексті наведених законодавчих положень зміст матеріально-правових вимог, викладених у даному позові, зводиться до стягнення коштів з рахунків відповідача на погашення його податкового боргу.
Відмовляючи  у задоволенні позову, суди виходили з того, що позивач не вказав спосіб стягнення боргу, а саме за рахунок яких коштів необхідно погасити податковий борг.
Разом з тим, суди при вирішенні спору не вжили заходів до повного і всебічного  встановлення обставин справи.
Так, судом першої інстанції всупереч вимогам статей 110 - 111 КАС України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) не було належним чином здійснено підготовче провадження та не було уточнено позовні вимоги, зокрема щодо способу стягнення коштів.
Крім того, судами попередніх інстанцій належним чином не з'ясовано наявність у відповідача відкритих рахунків  у банках. 
Посилання судів на довідку заступника начальника Петриківського відділення Дніпродзержинської ОДПІ  про те, що згідно з базами даних Товариство не має відкритих рахунків в установах банків, як на письмовий доказ, є безпідставними, адже вказаний документ не містить обов'язкових реквізитів, зокрема дати його видачі. Також у цій довідці зазначено, що органи державної податкової служби можуть надавати лише відомості щодо тих рахунків, які взяті на облік, та не можуть гарантувати повноту та достовірність відомостей про банківські рахунки платників податків, оскільки такі сформовані на підставі повідомлень про відкриття рахунків в установах банків самих платників податків та/або повідомлень установ банків.
Отже, цей документ не містить необхідних відомостей про обставини, що мають значення для справи, а тому не є належним письмовим доказом у розумінні статей 70, 79 КАС України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій).
Інші докази щодо наявності чи відсутності у відповідача відкритих рахунків у банках у матеріалах справи відсутні, що унеможливлює прийняття законного рішення по суті спору.
Зазначене вказує на неповноту встановлення судами обставин, які входять до предмета доказування при розгляді адміністративного позову та мають значення для правильного вирішення справи, а також на непідтвердження відповідних обставин та фактів належними засобами та у передбачений чинним законодавством спосіб. Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові, встановити наведені у ній обставини, що входять до предмета доказування, дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.
Відповідно до статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
При цьому, суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За правилами пунктів 1, 3 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів. 
Згідно з частиною четвертою статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Враховуючи вищевикладене, Суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права, оскільки не встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, що є підставою для  скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області задовольнити частково. 
Скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від             22 вересня 2015 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І.А. Гончарова 

Судді                                                                                                                   І.Я. Олендер

                                                                                                                      Р.Ф. Ханова