П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
27 березня 2019 року
м. Київ
Справа № 826/20212/15
Провадження № 11-1497апп18
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Золотнікова О. С.,
суддів Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.
розглянула в порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 січня 2018 року (судді Васильченко І. П., Бояринцева М. А., Вєкуа Н. Г.), постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2018 року (судді Шелест С. Б., Глущенко Я. Б., Кузьмишина О. М.) та касаційну скаргу ОСОБА_5на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2018 рокуу справі № 826/20212/15 за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Міністерства юстиції України (далі - Мін'юст), державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві КанівецьЛюбові Миколаївни (далі - державний реєстратор, Управління відповідно), Управління, треті особи: ОСОБА_5, державний реєстратор прав на нерухоме майно Департаменту державної реєстрації Мін'юсту Марченко Олександр Анатолійович (далі - державний реєстратор Мін'юсту), про визнання протиправним і скасування рішення, зобов'язання вчинити дії та
ВСТАНОВИЛА:
У серпні 2015 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до Мін'юсту, державного реєстратора, Управління, у якому просили:
- визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту державної реєстрації Мін'юсту (Марченко O. A.) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 24 квітня 2015 року за індексним номером 20921232 щодо реєстрації за ОСОБА_5 права власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 630617780000; далі - спірна квартира) на підставі іпотечного договору, серія та номер: 1019, виданого 18 червня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим A. B., договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, серія та номер: 1039, виданого 12 лютого 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповським О. В., номер запису про право власності 9574811, на підставі якого державним реєстратором було внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;
- зобов'язати державного реєстратора вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію за ОСОБА_5 права власності на спірну квартиру, внесений на підставі рішення Департаменту державної реєстрації Мін'юсту (Марченко O. A.) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 24 квітня 2015 року за індексним номером 20921232.
На обґрунтування позову ОСОБА_3 і ОСОБА_4 зазначили, що 24 квітня 2015 року Департамент державної реєстрації Мін'юсту прийняв рішення за індексним номером 20921232 про державну реєстрацію за ОСОБА_5 права власності на спірну квартиру, на підставі якого державним реєстратором було внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На думку позивачів, вказане рішення від 24 квітня 2015 року є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки прийнято без належної перевірки наявності всіх документів, а саме: письмового рішення іпотекодержателя про придбання предмета іпотеки у власність; оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності станом на момент набуття права власності; завіреної в установленому порядку копії письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов'язання, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; документа, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланого іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця.
Справа розглядалася судами неодноразово.
Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 19 січня 2018 року відмовив у задоволенні позову.
Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 24 квітня 2018 року скасував рішення суду першої інстанції та закрив провадження в адміністративній справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Не погодившись із постановленими у справі судовими рішеннями, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у касаційній скарзі зазначили, що оскаржувані рішення є незаконними та необґрунтованими. На думку скаржників, у цій справі відсутній спір про право, а дослідженню підлягають виключно владні управлінські рішення та дії державного реєстратора, який у межах спірних правовідносин діє як суб'єкт владних повноважень, відтак постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2018 року про закриття провадження у справі прийнята з порушенням норм процесуального права. Скаржники також зазначили, що, ухвалюючи рішення від 19 січня 2018 року про відмову у задоволенні позовних вимог, Окружний адміністративний суд міста Києва неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, вважав встановленими обставини, що мають значення для справи, які не були доведені, дійшов висновків, що не відповідають обставинам справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. На підставі викладеного скаржники просять скасувати оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
ОСОБА_5 в касаційній скарзі на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2018 року зазначила, що судом неправильно застосовано норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконної постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі. На думку скаржника, в цій справі підлягають дослідженню виключно владні, управлінські рішення та дії державного реєстратора Управління, який у межах спірних правовідносин діє як суб'єкт владних повноважень. У зв'язку з викладеним скаржник просить скасувати оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції, а справу направити до цього ж суду для продовження розгляду.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалами від 18 червня 2018 року відкрив касаційні провадження за вказаними касаційними скаргами, а ухвалами від 11 та 18 грудня 2018 року передав цю справу разом з касаційними скаргами на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 346 КАС України, оскільки учасники справи оскаржують судові рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції.
Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 22 січня 2019 року прийняла та призначила цю справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику її учасників з огляду на практику Європейського суду з прав людини щодо доцільності розгляду справи на основі письмових доказів у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Аксен проти Німеччини», заява № 8273/78; рішення від 25 квітня 2002 року у справі «Варела Ассаліно проти Португалії», заява № 64336/01).
Учасники справи відзивів на апеляційні скарги не надіслали.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та наведені в касаційних скаргах доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для їх задоволення.
Суди попередніх інстанцій установили, що між Публічним акціонерним товариством «Ерде банк» (далі - ПАТ «Ерде банк») і ОСОБА_3, ОСОБА_4, які виступають майновими поручителями ОСОБА_13 - позичальника за кредитним договором від 18 червня 2008 року № 31-КЛ, було укладено іпотечний договір від 18 червня 2008 року, посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А. В., зареєстрований в реєстрі за № 1019 (т. 1, а. с.15-20).
Згідно з пунктом 2.1 вказаного договору іпотекодавці з метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що випливає з кредитного договору, передають, а іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку та на умовах, визначених цим договором, нерухоме майно, а саме спірну квартиру загальною площею 90,6 кв. м, жилою площею 49,9 кв. м, яка належить іпотекодавцям на праві спільної приватної власності, в рівних долях, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації державного житлового фонду Старокиївського району згідно з розпорядженням (наказом) від 18 листопада 1998 року № 12223, та зареєстрованого в Бюро технічної інвентаризації м. Києва 19 листопада 1998 року, про що зроблено відповідний запис в реєстрову книгу за № 7981.
У подальшому між ПАТ «Ерде банк» та ОСОБА_13 було укладено кредитний договір від 29 вересня 2011 року № KЛ-209/11, за умовами якого банк надав ОСОБА_13 грошові кошти (кредит) у формі поновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом у сумі 2 млн 300 тис. грн, а ОСОБА_13 зобов'язався повернути кредит до 28 вересня 2014 року.
Того ж дня між ПАТ «Ерде банк» і ОСОБА_3, ОСОБА_4 було укладено договір про внесення змін до іпотечного договору, посвідченого 18 червня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим A. B. за реєстровим номером № 1019, за яким ОСОБА_3, ОСОБА_4 передали в іпотеку ПАТ «Ерде банк» на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 29 вересня 2011 року № KЛ-209/11 нерухоме майно, а саме спірну квартиру (т. 1, 
а. с. 21, 22).
У серпні 2014 року ПАТ «Ерде банк», від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Ерде банк» (далі - уповноважена особа), звернулось до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про стягнення зі ОСОБА_13 заборгованості у розмірі 4 млн 4 тис. 160 грн 38 коп. за кредитним договором від 29 вересня 2011 року № KЛ-209/11.
Шевченківський районний суд м. Києва рішенням від 25 грудня 2014 року у справі № 761/23998/14-ц позов задовольнив: стягнув зі ОСОБА_13 на користь ПАТ «Ерде банк» заборгованість за кредитним договором від 29 вересня 2011 року № KЛ-209/11 у сумі 4 млн 4 тис. 160 грн 38 коп.
Апеляційний суд м. Києва рішенням від 17 травня 2015 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості по сплаті штрафних санкцій скасував та ухвалив нове рішення - про часткове задоволення цих позовних вимог, виклавши резолютивну частину рішення в такій редакції: «Стягнути зі ОСОБА_13 на користь ПАТ «Ерде банк» заборгованість по кредиту в сумі 1 млн 827 тис. 898 грн 91 коп., заборгованість по процентах за користування кредитом у сумі 258 тис. 811 грн 19 коп., штраф в сумі 422 тис. 450 грн 28 коп., всього 2 млн 509 тис. 160 грн 38 коп.»; в іншій частині рішення залишив без змін (т. 1, а. с. 30-32).
У серпні 2014 року ПАТ «Ерде банк», від імені якого діяла уповноважена особа, звернулось до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_13, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на спірну квартиру.
Шевченківський районний суд м. Києва заочним рішенням від 15 жовтня 2014 року у справі № 761/23999/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2015 року, у задоволенні позову ПАТ «Ерде банк» (правонаступник ОСОБА_5) до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_13, про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовив (т. 1, а. с. 23-29). Підставою для відмови у задоволенні позову став факт стягнення судовим рішенням заборгованості за вказаним кредитним договором, а також те, що вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки свідчить про подвійне стягнення заборгованості за одним і тим же кредитним договором.
У процесі судового розгляду цивільного спору між ПАТ «Ерде банк» як первісним іпотекодержателем і Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс фінанс» (далі - ТОВ «Кредекс фінанс») були укладені договір від 12 лютого 2015 року про відступлення права вимоги за кредитним договором від 29 вересня 2011 року № KЛ-209/11, згідно з яким ТОВ «Кредекс фінанс» придбало право вимоги за кредитним договором, а також договір від 12 лютого 2015 року про відступлення прав за іпотечним договором, згідно з яким право вимоги за договором іпотеки від 18 червня 2008 року за реєстровим № 1019 перейшло до ТОВ «Кредекс фінанс».
Крім того, між ТОВ «Кредекс фінанс» та ОСОБА_5 були укладені договір від 12 лютого 2015 року № 12/02/15 про відступлення прав за договором, згідно з яким до ОСОБА_5 перейшло право вимоги за кредитним договором від 29 вересня 2011 року № KЛ-209/11, а також договір від 12 лютого 2015 року про відступлення прав за договором іпотеки, згідно з яким право вимоги за іпотечним договором від 18 червня 2008 року за реєстровим № 1019 також перейшло до ОСОБА_5 (договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповським О. В. 12 лютого 2015 року за реєстровим № 1039).
Згідно з умовами договору від 12 лютого 2015 року № 12/02/15 про відступлення права вимоги за договором іпотеки новий іпотекодержатель - ОСОБА_5 одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника - ОСОБА_13, а також майнових поручителів ОСОБА_3, ОСОБА_4 (на день укладення договору іпотеки - ОСОБА_4.) належного виконання зобов'язань за кредитним договором та іпотечним договором в межах переданого права вимоги.
09 квітня 2015 року представник ОСОБА_5 за довіреністю - ОСОБА_14 звернувся до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) на спірну квартиру.
24 квітня 2015 року державний реєстратор Мін'юсту, керуючись частиною другою статті 9 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV), пунктом 20 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, прийняв рішення за індексним номером 20921232, яким зареєстрував за ОСОБА_5 право власності на спірну квартиру (т. 1, а. с. 119).
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 37158251 право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі: договору іпотеки від 18 червня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Київської області Літвіновим А. В., зареєстрованого в реєстрі за № 1019; договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 12 лютого 2015 року № 1039.
Вважаючи рішення Департаменту державної реєстрації Мін'юсту (Марченко O. A.) від 24 квітня 2015 року за індексним номером 20921232 протиправним та таким, що прийнято з порушенням вимог законодавства у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно, позивачі звернулись до суду з цим позовом.
Обставини справи її учасники під сумнів не ставлять.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 і ОСОБА_4, Окружний адміністративний суд міста Києва виходив із того, що державний реєстратор Управління належним чином встановив відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, а відтак ним було дотримано вимоги Закону № 1952-IV, а отже, оскаржуване рішення від 24 квітня 2015 року за індексним номером 20921232 прийнято правомірно, в порядку та спосіб, передбачені чинним законодавством.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та закриваючи провадження в адміністративній справі,Київський апеляційний адміністративний суд керувався тим, що цей спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованим цей висновок суду апеляційної інстанції з огляду на таке.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно із частиною другою статті 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час звернення позивачів до суду з вказаним позовом) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС України суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.
Як установлено матеріалами справи, виникнення спірних правовідносин обумовлено незгодою позивачів з рішенням державного реєстратора Мін'юсту від 24 квітня 2015 року заіндексним номером 20921232 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності ОСОБА_5 на спірну квартиру.
Отже, виникнення спірних правовідносин обумовлено незгодою позивачів з правомірністю набуття третьою особою у справі права власності на об'єкт нерухомого майна, що стало підставою для оскарження реєстрації права власності на це майно. 
Тобто предметом розгляду в цій справі є законність набуття особою права власності на нерухоме майно, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.
За правилами частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтею 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).
Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає в наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.
Оскільки позовні вимоги заявлені ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на захист порушеного, на їхню думку, права власності на спірну квартиру, а на підставі оскаржуваного рішення суб'єкта владних повноважень у третьої особи виникло речове право, правомірність набуття якого оспорюється позивачами, то цей спір стосується приватноправових відносин і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.
При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі з обов'язком суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
Аналогічну правову позицію викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня, 30 жовтня та 13 листопада 2018 року у справах № 806/1641/17 (провадження № 11-696апп18), № 809/973/14 (провадження № 11-858апп18) та № 809/649/14 (провадження № 11-859апп18) відповідно.
На підставі пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
За правилами частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Оскільки оскаржуване судове рішення прийнято з додержанням норм процесуального права, а правових висновків суду апеляційної інстанції скаржники не спростували, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для задоволення касаційних скарг. 
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 356, 359 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Касаційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5залишити без задоволення. 
2. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач О. С. Золотніков 
 
Судді:                            С. В. Бакуліна   О. Б. Прокопенко
 
                                      В. В. Британчук Л. І. Рогач
 
                                      Д. А. Гудима   І. В. Саприкіна
 
                                      О. Р. Кібенко   О. М. Ситнік
 
                                      В. С. Князєв В. Ю. Уркевич
 
                                                Л. М. Лобойко О. Г. Яновська
 
                                               Н. П. Лященко